415 
mex cerispus, Ulmus montana, Festuca elatior, Alopecurus pratensis, Pteris 
aquilina, Phegopteris Dryopteris och Equisetum arvense. 
Hela antalet i Sverige funna värdväxter för Cuscuta europaea —-- som 
1909 av WITTROCK beräknades till 106, och som genom BLOMQVISTS fynd 
på Öland 1913 steg till 151 — uppgår genom senare tillkomna iakttagel- 
ser numera till den onekligen aktningsbjudande siffran 172. En dylik 
kosmopolitism hos en parasit torde väl vara något fullkomligt enastående. 
Anmärkningsvärt förefaller, att medan Urtica dioica av alla dessa 
otvivelaktigt är den av Cuscuta europaea helst och oftast uppsökta värd- 
växten, har samma parasit ännu ingen gång blivit funnen på vår andra, 
föga mindre allmänt förekommande Urtica-art, U. urens. Att Cuscuta 
europaea, som synes utan någon tvekan angripa vitt skilda arter inom 
olika släkten, skulle vara oförmögen eller obenägen att parasitera å 
ITpfip » 2 rå Zz r « i hd 
Urtica urens är väl dock knappast troligt. JESA TO Skårman: 
Några nya gottländska värdväxter för Cuscuta 
Epithymum Murr. 
I ett meddelande till denna tidskrift 1914 (sid. 379) har jag lämnat en 
förteckning från fem lokaler på tillsammans 91 arter, som tjänat som 
värdväxster för ovannämnda parasit. Vid en förnyad granskning av 
:strandängen vid Klintehamn d. ?/9 1916 fann jag några förut förbisedda 
arter, som härmed bifogas föregående lista, nämligen: 
Festuca arundinacea, Rhinanthus major, 
Linum catharticum, Sesleria coerulea, 
Plantago maritima, Triodia decumbens. 
Ranunculus acris, 
Vidare kom jag i tillfälle att iakttaga parasiten på en örtbacke vid 
järnvägen nära Vible (d. !?/9 1916). Här påträffades 43 värdväxter, bland 
vilka följande 7 voro nya: 
Agrimonia Eupatoria, Hypochaeris maculata, 
Anemone pratensis, Primula veris, 
Campanula persicifolia, Trifolium medium. 
Geranium sanguineum, 
De på Gottland iakttagna värdväxterna utgöra efter dessa tillägg så- 
lunda 105 arter. 
Vid Klintehamn voro förhållandena sådana, att ingen fanerogam art 
hade undgått angrepp av parasiten, där denna var rikligt utvecklad. 
Detsamma torde gälla på de allra flesta växtplatser. Gräs, som ha fina 
strån, såsom Festuca ovina, Briza media o. d., eller som äro' försedda 
med särskilt hård epidermis, såsom Festuca arundinacea, åtnjuta dock 
