421 
tat av ett flerårigt arbete utgiver en illustrerad mossflora — den första 
i silt slag i vårt land — sker det ej med anspråk på att ha fullständigt 
lyckats utan snarare som ett försök att på detta sätt fästa allmänhetens 
uppmärksamhet på mossornas studium och underlätta detsamma för ny- 
börjaren.» I arbetet äro även (med finare stil) upptagna arter, som ej 
förekomma inom provinsen men dock tillhöra Sveriges lågland. 
Lektor ADLERZ var även en framstående kännare av det mångformiga 
Hieracium-släktet, varom han i Botaniska Notiser publicerat ett parupp- 
satser, vari han givit namn åt en mängd subspecies. 
Innan jag övergår till den fullständiga skriftförteckningen, vill jag med 
några ord beröra lektor ADLEKkZ båda anatomiska avhandlingar, särskilt 
på grund därav, att hans gradualavhandling ledde till en rätt hetsig 
oppositionsskrift från det sydsvenska universitetet, i det dåvarande filosofie 
kandidaten D. BERGENDAL angrep hans kritik av prof. DE BARY, vars 
system AÅDLERZ i allmänhet följt, och av prof. F. ARESCHOUG, som förut be- 
handlat samma ämne och därvid följt det äldre anatomiska systemet av 
Prof. J. SACHS. 
D. BERGENDALS oppositionsskrift hade titeln »Några ord med anled- 
ming utav Bidrag till kroppfjällens anatomi hos träd och buskartade 
växter av E. ADLERZ» och är tryckt i Botaniska Notiser 1882. Själva 
huvudanmärkningen uttalar författaren i följande ord: »Man kan icke 
undgå att känna förvåning över att en nybörjare i sitt förstlingsarbete 
tilltror sig att ej blott avgöra, vilken av de i senare tid framkomna 
vävnadsuppställningarna är den bästa, utan ock vågar mästra och förändra 
densamma.> E. ADLERZ förändringar av det De Baryska systemet äro 
likväl icke så vådliga och dessutom väl motiverade: hela olikheten be- 
står däri, att han antagit 7 slag av vävnadsformer, medan DE BARY 
har endast 6. Han har nämligen uppställt korkvävnaden som en särskild 
huvudvävnadstyp samordnad med sklerenkymet på den grund, att cellkva- 
liteten i båda snart försvinner i samband med membranernas kemiska 
förvandling. DE BARY upptager däremot korken som en underavdelning 
under cellvävnaden, sidoordnad med epidermis och parenkymet, vilketsålunda 
strängt taget är ologiskt. Det i generellt avseende intressantaste resultatet 
av ÅADLERZ undersökning är hans iakttagelse, att sklerenkymet kan åter- 
förvandlas till en tunnväggig, klorofyllförande och alltså levande vävnad. 
På grund av observationens vikt vill jag citera författarens egna ord: 
»Då sklerenkymförande fjäll utväxa till blad (eller stipler), upplösas 
stundom de förtjockade membranerna och tunnväggigt, svagt klorofyllfö- 
rande parenkym bildas (Azalea, Quercus). Detta egendomliga förhållande 
kan ej förklaras med den definition på sklerenkymet, som DE BarY 
givit. Cellkvaliteten tyckes ej vara dödad i denna vävnad. Möjligen 
skulle man kunna säga, att sklerenkymet är en vävnad, där cellkvaliteten 
temporärt blivit hämmad för att sedan under gynnsamma förhållanden 
åter framträda. För att komma till visshet i denna sak fordras dock 
omfattande speciella studier över sklerenkymets natur.» Detär egendom- 
ligt, att icke BERGENDAL fäst mera avseende vid denna högst intressanta 
observation utan i stället helt kategoriskt säger: »>Dessutom har förf. icke 
visat, att den innehållslösa sklerenkymcellen är levande.» 
