475 
i ost-västlig riktning (vinkelrätt mot solexpositionen) samt konstatera 
en något rikligare utbildning av nyskotlt mot södra sidan, ett för 
växten enligt PALMGREN ytterst karakteristiskt drag. 
Att Hippophaös på de bohuslänska lokalerna (i Dragsmark och 
Tanum) är spontan, kan väl ej längre betvivlas. Då lokalerna på 
grund av sin ringa ålder icke kunna sättas i relation till ett förut- 
varande högre vattenstånd, återstår ingen annan förklaring till deras 
uppkomst än frötransport genom fåglar. Avståndet från Dragsmark- 
lokalen till Skagens udde är 8 å 10 mil och avståndet mellan 
Tanum och Dragsmark cirka 5 mil. Detta torde icke vara något 
oöverkomligt spridningsavstånd, även om det ännu inte är fullt ut- 
rett, vilka fåglar som förmedla spridningen. A. HEINTZE uppgiver 
1916, att Hippophaös sprides av björktrasten, och PALMGREN har 
funnit. att kråkor äta bären. I Bot. Notiser 1918 säger HEINTZE, 
alt Hippophaös sprides av kråkor, svartkråkor, råkor och alpkajor 
och : troligen också av skator och korpar. Huruvida något av de 
västsvenska exemplaren av Hippophaös är honexemplar, har jag 
icke lyckats utröna. 
En annan sak bör kanske påpekas i detta sammanhang, näm- 
ligen lokalens markbeskaffenhet. Enligt PALMGREN m. fl. föredrager 
Hippophaés kalk i måltlig mängd i jorden, och Tanumsförekomsten 
är just belägen på ett vittrande, finfördelat skalgrus. Av de hos 
PALMGREN sid. 114 anförda 43 kalkälskande arterna, som bruka före- 
komma tillsammans med Hippophaös, anträffades 6 (7?), nämligen 
Avena pratensis, Anthyllis, Carex glauca, pulicaris (och capillaris?) 
Filipendula hexapetala och Plantago media. Dessutom växte Linum 
catharticum och Polygala vulgaris på samma sluttning. Denna pro- 
cent (12Z) överensstämmande växter förefaller vid första påseendet 
låg, men tar man hänsyn till att av dessa 43 högst 21 med någon 
sannolikhet kunnat anträffas på denna lokal, stiger överensstäm- 
melsens procent till bortåt 50. 
Vidare framhåller PALMGREN m. fl. konkurrensens betydelse för 
Hippophaés” utbredning. Groddplantorna tåla ej beskuggning, och 
därför väljer den havs- och flodstränder till uppehållsort, där blott- 
lagd mark eller gles vegetation finnes. Även detta torde ha tillämp- 
ning på åtminstone Tanumslokalen, där det ännu fanns blottad 
mark i närheten, tydligen beroende på att denna näringsrika jord- 
art bortfördes till jordförbättring. På den sålunda blottlagda marken 
ha tydligen frön kommit (troligen endast ett eller några få) och där 
kunnat växa upp, fria från beskuggning av en tätare vegetation. 
