489 
mosomtal, kan lätt beräknas, hur många kombinationer, som äro möj- 
liga, och då vid varje reduktionsdelning högst 2 möjligheter kunna 
realiseras, är det även lätt att beräkna det teoretiskt minsta antal re- 
duktionsdelningar, som behöves, för att alla tänkbara kombinationer 
skola möjliggöras. Om en växts haploida kromosomtal vore a och dess 
diploida alltså 2a, angåve talet 2” antalet möjliga olika haploida kärn- 
kombinationer och talet 2271 det teoretiskt minsta antal reduktionsdel- 
ningar, som behövdes, för att alla dessa skulle kunna realiseras. Dessa 
tal äro ju desamma, som vi känna från de Mendelska hybridlagarna 
för egenskapsparens olika kombinationsmöjligheter. En växt med t. ex. 
10 kromosomer i den haploida kärnan, alltså 20 i den diploida, kan 
genom reduktionsdelningar kombiera dem så, att 1024 (= 210) olika hap- 
H DH I 
loida kärnor kunna bildas, och härför erfordras minst 512 (= 2101) olika 
reduktionsdelningar. 
När det alltså förhåller sig så, att diploida kärnor med precis samma 
kromosomuppsältning kunna reduktionsdela sig på olika vis, så är det 
också ganska tydligt, att om en befruktning genast följdes av en reduk- 
tionsdelning, d. v. s. 1 befruktning kompenserades blott av 1 reduk- 
tionsdelning, så kunde aldrig mer än 2 kromosomkombinationsmöjlig- 
heter realiseras, men bildas däremot en mer eller mindre högt utvecklad 
diploid sporofyt, som alstrar talrika spormoderceller, vilka alla reduk- 
tionsdelas, d. v. s. 1 befruktning kompenseras av många reduktionsdel- 
ningar, så kunna talrika kombinationsmöjligheter realiseras, desto flera 
ju flera reduktionsdelningar, som förekomma. Detta kunde ej vara en 
underordnad sak, när det gällde att förklara uppkomsten av mångfalden 
och formrikedomen i växtvärlden. Härav följer emellertid, att det icke 
kan vara likgiltigt, när, var och hur reduktionsdelningen äger rum i en 
växts utvecklingscykel. 
I växtriket inträffa i huvudsak två olika fall: antingen reduktionsdelas 
den befruktade, diploida kärnan omedelbart (alltså 1 befruktning — 1 
reduktionsdelning), eller också uppskjutes reduktionsdelningen, och det bil- 
das en diploid sporofyt, varvid alltid 1 befruktning motsvaras av flera reduk- 
tionsdelningar. Någon typ, där reduktionsdelningen förskjutes och det bil- 
das en diploid sporofyt, som genom en enda reduktionsdelning kompenserar 
befruktningen, är icke känd och torde med all sannolikhet icke finnas, 
ehuru den nalurligtvis teoretiskt är tänkbar. 
Det vore med denna utgångspunkt, som föredraganden ville framställa 
följande arbetshypotes till den biologiska förklaringen av en sporofyts 
uppkomst: uppkomsten av en diploid sporofyt genom reduktionsdelnin- 
gens förskjutning beredde för växten möjligheten att åstadkomma talrika 
reduktionsdelningar och därigenom även talrikare anlagskombinationer. 
Härigenom möjliggjordes uppkomsten av en rikare formbildning — och 
därigenom livsdugligare typer — som resultat av befruktningen. 
Om nu denna hypotes hade någon sanning i sig, så måste det också visas, 
att den första typen (1 befruktning — 1 reduktionsdåelning) omfattade pri- 
mitivare och enklare organiserade växtformer, och att den senare typen 
1 befruktning—många reduktionsdelningar) omfattade former, som verk- 
ligen nått en större utvecklingshöjd. 
