TH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



og han havde grand til at tro, at den var den fiildk'omneste i sit slags, 

 som overhovedet existerede; alle veininger udførtes som dobbeltveininger. 

 Afveiede mængder rent tin (omkring 250 gr.) bragtes i veiedc retorter, 

 der, efter at noget af luften ved svag opvarmning var iiddrevet, lukkedes 

 ved tilsmeltning og atter veiedes. De ophededes nogen tid, og tinnet 

 overdroges med et belæg. Efter afkjølingcn viste apparatets vægt sig 

 uforandret paa nærmeste centigram, men da det blev aabnet, trængte luf- 

 ten ind og bevirkede en betydelig forøgelse af vægten. Derpaa blev 

 tinnet og pulveret veiet, og det viste sig, at tinnet havde tillaget i vægt 

 saa meget som den indtrængte luft veiedc. V"ed dette vigtige hrserg var 

 det nu endelig bragt paa det rene, at tinnets vægtsforogelse ved kalcina- 

 tionen kom af, at det havde optaget noget fra luften. 



Saa betydningsfuldt dette resultat end var, saa stod dog endnu ikke 

 hele sammenhængen klart for ham, og han forstod ikke, hvorledes det 

 hang sammen med den ved blyoxydets reduktion udviklede gas. 



Men nu var Priestley kommen til Paris, og Lavoisier havde faaet 

 høre om surstoffet og dets fremstilling af kviksjølvoxyd. Han forstod 

 straks, at her var løsningen at finde, og han greb Priestleys fund med 

 de »able hands«, som denne selv havde ventet paa. \^ed paasketid 1775 

 fremlagde han sine undersøgelser om kviksølvoxydet ^, at det ved ophed- 

 ning gav surstofgas, hvis mængde paa det nærmeste svarede til vægts- 

 forskjellen mellem det anvendte oxyd og det reducerede kviksølv^, — 

 samt at det ved ophedning med kul udviklede fix luft. Og han drog da 

 den slutning, at det »principe«, som ved kalcinationen optages af metal- 

 lerne og øger deres vægt, ikke er noget andet end surstofgasen, »la por- 

 tion la plus pure de l'air« eller »l'air éminemment respirable«. Og nu 



Forsøgene med kvikselvoxj'd, til hvilke opritideligt benyttedes brændspeil, oplyses at 

 være begyndt i november 1774 og derefter endeligt udferte fra 28de februar til 2dea 

 marts 1775, altsaa efterat Priestley (oktober 1774) var kommen til Paris. Imidler- 

 tid nævnte Lavoisier ikke Priestleys navn ved denne leilighed, og det var først 

 meget senere (1782) at han sagde, at Priestley havde opdaget surstoftet samtidigt 

 med ham »et je crois même avant moi«. Saavel dette træk som bl. a. ogsaa La- 

 voisiers forbeholdne omtale af Black ved sine undersøgelser om kausticiteten, hvor 

 Lavoisier dog i det væsentlige ikke fandt andet eller mere end hvad Black alle- 

 rede havde fundet — har oftere været fremhævet som tegn paa, at den store forsker 

 ikke var fri for den menneskelicre svaghed, nodigt at ville ligefrem anerkjende andres 

 prioritet. 



Omtrent samtidigt havde Lavoisiers landsmand feltapothekeren Pierre Bayen 

 (1725 — 97) i journal de physique offentliggjort nogle forsøg, der som han sagde havde 

 »beaucoup de rapport svec quelques-unes de celles, que Lavoisier venait de publier«. 

 Han havde fundet, at kviksølvoxydet lader sig reducere blot ved ophedning, og han 

 udtalte udtrykkeligt, at denne reduktion ikke lod sig forene med den almindelige an- 

 tagelse, at metalreduktion beroede paa tilførsel af llogiston. 



