20 TH. HIÜKTDAIIL. M.-N. Kl. 



(1716 — 81) havde bemærket, at forskjellige metaloxyder ved elektriske 

 udladninger reduceres til rcgulinsk metal, og da metaloxyderne paa den 

 maade blev tilført flogiston, laa den tanke nær, at elektriciteten maaske 

 var en form af flogiston, om ikke identisk dermed. Men efterat van 

 Marum ved et ophold i Paris havde havt anledning til at sætte sig nær- 

 mere ind i Lavoisiers anskuelser, opgav han allererle 1786 ganske 

 flogistonet, og var nu meget virksom for at udbrede den nye lære. — I 

 Amsterdam var der en kreds af videnskabeligt interesserede mænd, som 

 havde sluttet sig sammen og som 1792 — 94 udgav en li(Jen samling re- 

 cherches physico-chimiques, de hollandske kemikere pleier man at kalde 

 dem: den botaniske professor Nicolas Bondt (1765 — 96), lægen Johan 

 Rudolf Deimann (1743 — 1808), apothekeren Anthoni Lauweren- 

 burgh (1758 — 1820), mathematikeren Peter Niewl and {1764—94) og 

 forretningsmanden Adrian Paets van Troostvijk (1752 — 1837). Den 

 sidstnævnte arbeidede meget med den store elektrisermaskine, og i for- 

 ening med Deimann lykkedes det ham 1789 at dekomponere våndet til 

 sine to gasformede bestanddele, og efter denne saa tydelige bekræftelse 

 af Lavoisiers anskuelser fandt nu ogsaa de hollandske kemikere at 

 maatte slutte sig til det nye system, mod hvilket de før havde havt be- 

 tænkeligheder; der var dog fremdeles enkelte ting, de ikke kunde for- 

 klare, navnlig metallernes forbrænding i svovldamp, altsaa forbrænding 

 uden surstof, et fænomen, som de iagttog 1793. Samme aar undersøgte 

 de hollandske kemikere i fællesskab kvælstofoxydulgasen og opdagede 

 dens fremstilling af ammoniumnitrat. — Hollænderne har ogsaa fortjenesten 

 af at have givet den rigtige forklaring paa et forsøg, der havde vakt 

 tvivl om kvælstoffets elementare natur. Priestley havde allerede 1774 

 fundet, at der fremkom kvælstofgas, naar vanddamp lededes gjennem et 

 gløende lerrør, og der var mange, som paa grund heraf mente, at vån- 

 det ved at optage ildmaterie blev forvandlet til kvælstof; men Deimann, 

 Troostvijk og Lauwerenburgh viste 1798, at det ikke er andet end 

 atmosfærisk luft, der ved at passere de røret omgivende glødende kul- er 

 bleven kvælstofrigere, som udenfra trænger ind gjennem rørets porer; og 

 denne forklaring, hvortil ogsaa Berthollet sluttede sig, gjorde nu ende 

 paa striden om den formentlige forvandling, og faststillede kvælstoffets 

 natur som utvivlsomt enkelt stof. — Mest bekjendt er dog de hollandske 

 kemikere ved opdagelsen af æthylenklorid (1795), den olie, som endnu 

 bærer deres navn. Allerede Priestley havde kjendt til, at der dannes 

 en brændbar gas af alkohol og svovlsyre, men den holdtes for vandstof- 

 gas, indtil hollænderne erkjendte den som kulvandstof, bestemte dens 

 egenvægt (0.91 istedetfor 0.97) og beskrev den nøiere; de kaldte den 



