1907. No. I. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE, 25 



havde anseet for iidelukkende hørende til planteriget, ogsaa forekom i 

 mineralrigeti, en vigtig opdagelse, siger han, der vil bevirke forandringer 

 i de naturhistoriske systemer. Da nu de ældre navne plantealkali og mineral- 

 alkali ikke længere var rigtige, satte han istedet de nu brugelige benæv- 

 nelser kali og natron. — Af hans mangfoldige andre undersøgelser kan 

 endnu nævnes analysen af arragonit, der af Werner først blev adskilt fi-a 

 kalkspat; han fandt at dette mineral indeholdt ganske de samme bestand- 

 dele som kalkspat og at disse er tilstede i samme forhold som hos denne 

 (1788). Han paaviste ogsaa fosforsyrens tilstedeværelse i apatit (1788), og 

 opdagede honningstensyren (1799). Endelig kan nævnes hans arbeider 

 over meteoriterne, paa hvis eiendommelige blanding han først henledede 

 opmærksomheden ( 1 803). 



Der var i Klaproths tid vistnok i Tyskland ogsaa andre dj^gtige 

 kemikere, men der er dog ingen af disse, til hvis navn noget betj^deligere 

 fremskridt i videnskaben er knyttet. Foruden de allerede før nævnte, 

 Gren, Hermbstädt, J. F. Meyer, J. C. F. Meyer og Wiegleb, kan 

 endnu nævnes Johann Friedrich Gmelin (1748 — 1804), professor i 

 Tübingen, senere i Göttingen, der bl. a. har leveret en Geschichte der 

 Chemie i 3 bind (i 797 — 1799). \^idere Christian Ehrenfried von Weigel 

 (1748 — 1831), professor i Greifswald, den første opfinder af kjøleapparatet, 

 Johann Friedrich Westrumb (1750 — 1819), apotheker og bergkom- 

 missær i Hameln, en af de faa, der ikke vilde anerkjende den anti- 

 flogistiske lære, samt Johann Tobias Mayer (1752 — 1830), professor i 

 Erlangen, der fortjener at nævnes som den første, der antog den anti- 

 flogistiske lære i Tyskland (1788). Johann Tobias Lowitz (1757 — 1804), 

 en tysker, der virkede i St. Petersburg, skylder man bl. a. opdagelsen af 

 trækullenes rensende virkning paa farvede og ildelugtende vædsker (1785), 

 anvendelsen af klorkalcium til kuldeblandinger (1795) samt fremstillingen af 



' Ved gjentagne analyser fandt han, at leucit indcholiler 



kiselsyre 54-So 

 lerjord 24.50 



7Q.OO 



Der var altsaa et tab af 21 pct., som han ikke kunde forklare sig; han forvissede 

 sig om, at dette ikke var vand eller kulsjTegas. og han kunde hverken paavise nogen 

 jordartet hestanddel eller borsyre, fosforsyre og flussyre. Han gjentog nu atter ana- 

 lysen, idet han stærkt inddanipede det saltsure filtrat; den udskille krystalmasse va- 

 skedes med alkohol, og dens mængde viste sig at udgjøre 35 pct. Krystalierne gav med 

 svovlsyre det svovlsure plantealkali, med vinsyre et bundfald, som efter gledning og 

 udludning gav rent kulsurt plantealkali, hvilket sidste med salpetersyre gav krystaller 

 af salpeter. Han sluttede da, at krystalierne bestod af klorkalium, og da dette salt 

 efter Bergman indeholder 61 pct. alkalisk base, maatte de 35 pct. krystaller inde- 

 holde 21,35 pct. plantealkali, hvilken mængde paa det allernærmeste svarer til tabet. 



