34 'i 'I- IIKJKTDAIII,. M.-N. Kl. 



jod, et monster paa den slags arbeidere Blanrlt de forskjellige derivater 

 af jod, han opdagedc, var ogsaa æthyljodidet, som siden har faaet saa 

 stor betydning. Da han nu havdc erkjendt jodets fuldstændige analogi 

 med klor, fandt han at burde tiitra^dc Davys opfatning; han og ligesaa 

 Thenar d erkjendte klor og jod for enkelte stoffer, og dermed tillige, at 

 saltsyren og den dermed ganske analoge jodvandstofsyre ikke indeholder 

 surstoff. Aaret efter offentliggjorde Gay-Liissac sit berømte arbeide 

 over blaasyren-', som han allerede i8ri havde fremstillet i vandfri tilstand; 

 han kom til det resultat, at den heller ikke indeholder surstof. Han fast- 

 stillede definitivt dens sammensætning og betragtede den som vandstof- 

 forbindelsen af et af kulstof og kvælstof bestaaende sammensat radikal 

 cyan (cyanogène, af y^ùavoç, blaa, for at minde om afstamningen fra 

 berlinerblaat). Han isolerede dette og paaviste dets analogi med klor og 

 jod, og det var ved denne leilighed, at det vigtige begreb sammensat 

 radikal, der siden fik saa fremtrædende betydning, definitivt blev indf^-rt 

 i kemien. 



Paavisningen af, at der existerer syrer, som ikke indeholder surstof, 

 maatte nu føre til nærmere indgaaen paa spørgsmaalet om syrernes natur 

 overhovedet, om der skulde være to forskjellige slags syrer, surstofs}'rer 

 og vandstofsyrer, eller om der til grund for disse tilsyneladende forskjel- 

 lige slags dog skulde ligge et og samme aciditetsprincip. Det var Da v y^ 

 som ogsaa her gjorde det første skridt mod en rigtig opfatning, og først 

 fik øie for vandstoftets betydning i syrerne. Han opdagede 1815 jod- 

 pentoxydet og fandt, at dette jodsyreanhydrid i og for sig ikke har sure 

 egenskaber, men først med vand danner en s^^re, og han erkjendte deri- 

 gjennem, at det er de s.k. syrehydrater, som er de egentlige syrer. Men 

 at disse hydrater, saaledes som Gay-Lussac og de fleste andre mente, 

 igjen skulde være sammensat af anhydrid og vand, ligesom saltene af 

 syreanhydrid og metaloxyd, ansaa han for en ganske vilkaarlig hypothèse, 

 der manglede bevis; sj-rernes væsentlige bestanddel, sagde han, er vand- 

 stoffet, og naar dette erstattes af metaller, fremkommer saltene. Lignende 

 anskuelser om syrerne, navnlig oxalsATC, svovlsyre og salpetersyre, som 



' Oversåt i Ostwalds Klassiker, No. 4. 



2 Jodets forhold til stivelse blev opdaget 1S14 af Jean Jacques Colin (1784— 1S65), 

 professor i Dijon, i forening med Henry Fr. Gaultier de Claubry (1792—1878), 

 professor ved école de pharmacie i Paris. Omtrent samtidigt blev det ogsaa iagttaget 

 af Stromeyer, der anbefalede stivelsen som det bedste reagens paa jod. 



3 Blaasyren var imidlertid bleven nærmere kjendt ved arbeider af Franz von Ittner 

 (17S7— 1821), professor i Freiburg, og 1S09 af Forrett, der 1814 fremstillede ferrocyan- 

 vandstofsvren. 



