36 TH. HIÜRTDAHL. M.-N. Kl. 



be af ^'s mængde og affinitet til c. Der er saaledes \'irkning I to modsatte ret- 

 ninger, ac og ab^ og naar disse er komne i ligevægt, \\\ ingen yderligere virk- 

 ning indtræde, saa reaktionen stanser; a vil ikke kunne tage den hele mængde 

 c bort fra be, men kun saa meget som med den tilstedeværende mængde a 

 udfordres for at faa kemisk ligevægt, — og omsætningen hl i ver ikke fuld- 

 stændig. En fuldstændig omsætning vil overho\'edet ikke finde sted ude- 

 lukkende som følge af affiniteten, men den vil ^ærc en følge af andre 

 aarsager, af stoffernes fysikalske egenskaber, navnlig af kohæsionen, der 

 gjß^r sig gjældende ved bundfældninger, og af elasticiteten, der gjør sig 

 gjældende ved flygtigheden. Er saaledes b gasformet eller flygtigt, vil 

 det forlade opløsningen, ligevægtstilstanden bliver da forrykket, saa at der 

 kan dannes nye mængder ac, og dette gjentager sig, indtil den hele 

 mængde b er gaaet bort og den hele mængde a overført til ac. Paa 

 lignende maade gaar det, om ac er uopløseligt og udskilles som bundfald. 

 — Alt dette var ganske nye anskuelser, der har vist sig i høi grad frugt- 

 bringende og som for alle tider vil sikre Berthollet en ærefuld plads i 

 kemiens historie. 



Men han kom paa en betænkelig afvei med hensyn til det bestemte 

 vægtsforhold af bestanddelene i de kemiske forbindelser. Han havde vist- 

 nok ikke tvivl om, at der i mange tilfælde, navnlig ved syrernes og ba- 

 sernes indbyrdes neutralisation, dannedes forbindelser i konstante forhold. 

 Men da han tænkte sig de kemiske forbindelsers dannelse væsentligt af- 

 hængig af de masser, hvori de Adrkende stoffer er tilstede, drog han den 

 slutning, at i en af to stoffer bestaaende forbindelse maatte der indtræde 

 saa meget mere af det ene, jo mere deraf var forhaanden, — eller med 

 andre ord, at stofferne kunde forbinde sig med hinanden i foranderlige, 

 efter de forhaandenværende betingelser vekslende mængder. Han mente, 

 at stoffer med indbyrdes affinitet kunde forene sig til kemiske forbin- 

 delser i alle mulige forhold, med mindre kohæsion eller elasticitet satte en 

 grænse. For at f. ex. jern skal kunne forbinde sig med surstof, udfordres 

 en vis mængde af dette, der er istand til at overvinde jernets kohæsion, 

 og en mindre mængde surstof kan dette ikke optage; paa den anden side 

 udfordres en vis mængde jern for at overvinde surstoffets elasticitet, og 

 med mindre jern kan surstoffet ikke forbinde sig, — men mellem disse to 

 grænser kan jern og surstof indgaa forbindelser i alle mulige forhold, sur- 

 stofrigere end jernoxj^dul og surstoffattigere end jernoxyd. Paa samme 

 maade tænkte han sig alle mulige intermediære blyoxyder mellem bly- 

 oxyd og mønnie o. s. v. — Med al den skarpsindighed og tankerigdom, 

 der udmærker Berthol let s arbeider, var dog hans iagttagelser mangel- 

 fulde, analyserne mindre nøiagtige og analyseobjekterne ikke tilstrækkeligt 



