1907. No. I. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 45 



han inddelte stofferne i impontlcrable (\-arme, lys, elektricitet og magnetisme) 

 og ponderable; de sidste deltes atter i enkelte og sammensatte, og de 

 første igjen i tre underafdelinger: i) surstoffet, der som det allervigtigste 

 af elementerne indtager en særegen stilling, 2) metalloider og 3) metaller. 

 Til metalloiderne — en benævnelse, som fra nu af kom i almindelig 

 brug, om end i en ganske anden betydning end den oprindeligt liavde 

 havt — regnedes de 6 stoffer, som Lavoisier havde betegnet som ikke 

 metalliske. Til metallerne regnedes bl. a. silicium 1. — Ved de sammen- 

 satte stoffer indforte han for surstofforbindelserne de endnu brugelige navne 

 oxydul, oxyd, superox\-d (hyperoxyd). 



Ved forsøgene om de kemiske proportioner havde Berzelius hidtil 

 ikke taget mineralerne i betragtning, men efter nogle aars forløb begyndte 

 han at sætte sig nærmere ind i mineralogien, og ved gjennemgaaelse af 

 silikaterne kom han snart til erkjendelse af, at kiseljorden maatte være en 

 syre, hvis salte var sammensatte efter samme love som andre salte. Da 

 han forsøgte at beregne endel ældre silikatanalyser, fandt han i Klap- 

 roths analyse af tavlespat (Wollastonit) forholdet mellem surstofmæng- 

 derne i kiselsyre og kalk som 2:1, og idetheletaget viste det sig, at 

 kiselsyrens surstof forholdt sig til basernes som 3,2 eller i til i ; især 

 blev han frapperet over feldspatens sammensætning, der viste sig at svare 

 til alunens. Han forsøgte da at ordne mineralerne efter kemiske prin- 

 ciper, og 18 14 udga\' han en af handling derom, Försök, att genom använ- 

 dandet af den elektrokemiska theoiien och de kemiska proportio- 

 nerna, grundlägga ett rent vctenskaplikt system for Mineralogien. Dette 

 kemiske system for mineralogien blev en betydningsfuld modvægt mod 

 den ensidige naturhistoriske méthode, som var begyndt at gjøre sig 

 stærkt gjældende i denne videnskab-. — De mange analyser, han allerede 



tegne stolTer. som uclen hensyn til theoretiske anskuelser altid maatte hore sammen, 

 ved visse endelser, f. cx. for metal med oxyd og klorid —um, — a. —ana: plumbum, 

 plumba, plumbana eller potassium, potassa, potassana o. s, v. 



' Berzelius havde allerede 1810 isoleret silicium, men kun i uren tilstand, ved at 

 gløde kiselsyre med jern og kul; det var først 1S23 at han fik det rent, af kiselfluor- 

 kalium. 



- En fremtrædende repræsentant for denne retning var Haiiy's samtidige Abraham 

 Gottlob Werner (1750— 1817), professor ved bergakademiet i Freiberg. Han lagde 

 den hovedsagelige vægt paa miiieralernes udseende og almindelige habitus, og frem- 

 hævede foruden krystalformen tillige farve, glans, haardhed og egenvægt som de væ- 

 sentligste kjendetegn. Werners inddeling af mineralerne i 4 store klasser, jordartede, 

 saltartede, brændbare og metalliske, maa vistnok siges at hvile paa et kemisk grundlag. 

 men ellers havde han lidet tilovers for kemiens indflydelse paa mineralogien. Berze- 

 lius fortæller i sine reiseoptegnelser, at saltenes klasse saagodtsom ikke var repræsen- 

 teret i Freibergerakademiets rige og fuldstændige samling, og at Werner paa sine fore- 

 læsninger sagde, at denne klasse ikke var mineralogi, og at eleverne gjorde bedst i at 



