54 III. luoKiDAiii,. M. -X. Kl. 



stof, hvis elementare natur Berzelius allerede i flere aar havde erkjendt, 

 kom nu ogsaa ind i tabellen som enkelte stoffert 



Naar Berzelius lia\'de ventet længe med at tiltræde den af kemi- 

 kerne almindeligt nærede opfatning af de sidstnævntc stoffers elementare 

 natur, ligger dette i hans utilhøielighed til uden flen allernøieste prøvelse 

 at gaa med paa nye theorier, der saaledes som læren om de surstoffrie 

 syrer og den dermed i forbindelse staaende opfatning af halogenerne, gjorde 

 indgreb i hans lærebygning og system. Det var først omkring 1820 at 

 han opgav den mening, at alle s\Ter indcholdt surstof, men samtidigt 

 udskilte han som en egen klasse vandstofsyrernes salte, og kaldte dem 

 haloidsalte, i modsætning til surstofsyrernes eller amfidsaltene. 



Grimdlaget for Berzelius' lærebygning var hans elektrokemiske 

 theori, af hvilken han, som før nævnt, i 18 18 havde givet en fyldigere 

 fremstilling, men hvis hovedtræk han alt Uere aar iforveien havde opstil- 

 let. Den væsentlige forskjel mellem denne theori og den, som Davy 

 havde opstillet, var, at medens den sidstnævnte, som det vil erindres, be- 

 tragtede smaadelenes kontakt som kilden til den elektriske spænding, gik 

 Berzelius ud fra, at smaadelene allerede i og for sig, som en dem til- 

 liggende egenskab, havde elektrisk polaritet, men at de forskjellige poler 

 havde forskjellige elektricitetsmængder, saa den ene art elektricitet var 



' Antallet af enkelte stoller blev 1S26 o;: de nærmest paafølgende aar foroget ved nye 

 opdagelser. Antoine Jérôme Ba lard (1802— 1876), professor i Montpellier, senere 

 ved Sorbonne, opdagede 1826 brom^ som allerede Liebig havde faaet frem af Kreuz- 

 nacher-salt, men ilvke nærmere undersegt, idet han holdt det for klorjod. Det nye 

 element blev 1829 gjort til gjenstand for en udforligerc undersøgelse af Karl Jacob 

 Löwig (1803— iSqo), senere professor i Breslau. I 1827 fremstillede Wöhler alu- 

 minium ved at lade kalium indvirke paa kloridet, til hvis fremstilling Ha n s Christian 

 Or st ed (1777 — 1851), professor i Kjebenhavn, et piar aar tidligere havde angivet en 

 elegant méthode. 1 1828 fandt Berzelius i thorit fra Langesundsfjorden en jordart, 

 hvis metal kan kaldte thorium. Dette navn havde han tidligere anvendt paa et metal, 

 han 1815 troede at have fundet i eudialyt fra Grønland, men da han siden havde paa- 

 vist, at den formentlig nye jordart i eudialyten var basisk yttriumfosfat, overførte ban 

 nu navnet paa den senere opdagede jordarts metal. Hertil er endnu at føie vanadium, 

 som 1830 blev fundet i stangjern fra Taberg af Berzelius' elev Nils Gabriel 

 Sefström (1787 — 1845). Allerede i 1803 havde spanieren Andres Manuel del 

 Rio i et fra Mexiko, hvor han var professor ved bergskolen, stammende mineral, 

 fundet et metal, som han kaldte erythronium, men som Coll ef-D esco ti 1 erklærede 

 for at være krom. Wöhler viste 1830, at del Ri os metal var vanadium, og mine- 

 ralet blyvanadat. 



Videre kan i denne forbindelse nævnes, at Berzelius' elev og efterfølger som pro- 

 fessor, Carl Gustav Mosander (1797—1858), fandt at cerium i sin forekomst i 

 mineralriget altid er ledsaget af to andre metaller, lanthan (lav&avstv, være skjult), 

 hvilket han opdagede 1S39, samt didym {ëiôviios, tvillingbror), som han fandt 1843. 

 Samme aar opdagede han ogsaa, at Gadolins ytterjord foruden oxydet af det egentlige 

 yttrium ligeledes indeholder oxyder af to andre metaller, terbium og erbium (navnene 

 afledede af findestedet Ytterby). 



