66 TH. I110RTDAHL. M.-N. Kl. 



menter, indtil en explosion under fremstillingen af knaldsølv gjorde ende 

 paa hans farmaceutiske løbebane. Saa drog han til universitetet, først ti! 

 Bonn og derfra til Erlangen^, hvor han bl. a. hørte Schell ing, vi 



ved (p. 2 i), hvorledes Lieb i g senere bedømte den naturfilosofiske ret- 

 ning, som denne lærer repræsenterede; han beklagede, at han her havde 

 kastet bort to aar af sit liv. Da han var 19 aar gammel, drog han til 

 Paris, som paa den tid var kemiens allervigtigste hovedsæde, og hvor 

 allerede flere tyske, deriblandt Runge, Mitscherl ich og Gustav 

 Rose, studerede. Han hørte her forelæsninger af Gaj^-Lussac, Thé- 

 nard og Dulong, og gjeiinem Alexander v. Humboldts indflydelse 

 lykkedes det ham at faa plads paa Gay-Lussacs privatlaboratorium, hvor 

 aldrig før nogen elev var bleven optaget. Her fuldendte han sit allerede 

 før paabegyndte arbeide om knaldsyren, og da han efter et aars ophold 

 forlod Paris, havde han vundet sin berømte lærers høieste tillid og ven- 

 skab. I 1824 blev han, kim 21 aar gammel, overordentlig og to aar efter 

 ordentlig professor ved uviversitetet i Giessen, hvor han paa sit labora- 

 torium samlede en skare elever fra alle verdens kanter. Han fik snart 

 ærefulde tilbud fra andre større universiteter, men forblev dog længe i 

 Giessen. Han blev 1845 ophøiet i adelsstanden som baron. Det var 

 først 1852, efter 28 aars virken i Giessen, at han modtog en kaldelse til 

 München, og her dø-de han den i8de april 18732. 



Liebig har overordentlig store fortjenester som lærer, fremfor alt 

 derved, at han havde øie for hvor vigtigt det er at oplære de studerende, 



* Professor i kemi i Erlangen var dençang Karl W. G. Kastner (17S3— 1857), der 

 tiltraadte netop som Liebig kom. Han nød anseelse som taler og polyhistor, men 

 kunde ikke kemi, og Liebig lærte intet afham (Mitteilungen z. Gesch. d, M. u. d. Natur- 

 wiss. IV, 54, 1906). 



- Udnævnelsen til professor i Giessen skyldtes v. Humboldt, hvis varme anbefaling 

 foranledigede storhertugen af Hessen til af egen magtfuldkommenhed for Liebig at 

 oprette et professorembede, som ikke for existerede. Den var mindre velseet af fler- 

 tallet af de ældre kolleger, der nodigt vilde erkjende kemien for nogen rigtig viden- 

 skab, og regjeringen havde heller ikke megen interesse for Liebig. Den nye pro- 

 fessor fik »istedetfor et laboratorium lire nogne vægge«, og han maatte paa egen be- 

 kostning sætte laboratoriet istand og forsyne det med alt fornødent. Liebigs op- 

 ofrelse og hans store arbeide blev længe upaaskjennet; han havde tværtimod mange 

 ubehageligheder, idet regjeringen ikke vilde tilskyde de fornødne midler eller sorge for 

 en hoist nødvendig udvidelse af laboratoriet, som allerede var kommet i europæisk ry. 

 Da denne tilstand havde varet et halvt snes aar, gik Liebig omsider træt, overanstrængt 

 som han var af arbeide og slid med utilstrækkeligt udkomme. Han reiste uden videre 

 bort, og sendte regjeringen et droit brev, hvori han tog bladet fra munden og erklæ- 

 rede, at han den kommende vinter ikke vilde læse i Giessen, men vende sig til et 

 andet universitet. Dette hjalp endelig, og fra nu af fik Liebig midler til disposition, 

 der, om de end ikke var rigelige, dog strak til for beskedne fordringer. 



Da han blev kaklet til München, var han vel ogsaa fra først af mest tilboielig til 

 at afslaa tilbudet og forblive i Giessen. Han udtalte ligeoverfor regjeringen i Darm- 



