1907. No. I. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. 83 



fremkomne ved våndets indvirkning paa de primære. Som saltene saa 

 ogsaa syrerne, hvis følles positive ione udgjores af vandstoffet : alle 

 syrer er vandstofforbindelser. 



For den nærmere forstaaelse af syrernes natur blev isærdeleshed 

 fosforsyrens undersøgelse af betydning. Skotlænderen Thomas Clark 

 (i 80 1 — 1867), senere professor i Aberdeen, havde 1828 fundet, at fosfor- 

 surt natron, der fælder sølvsalte gult, efter glødning gav en opløsning 

 (pyrofosforsurt). der fælder dem hvidt, og idet han ikke tog noget hen- 

 syn til saltenes vandindhold troede han at maatte antage existencen af 

 to isomere fosforsyrer. Graham^ viste imidlertid 1834, at saa ikke er 

 tilfældet; våndet kunde ikke som krystalvand sættes ud af betragtning, 

 fordi en del af det spillede en bases rolle ; den almindelige fosforsyre, pyro- 

 fosforsyren og metafosforsyren, hvilken sidste Graham lærte nærfnere 

 at kjende. indeholder paa samme mængde P.^Or^ henholdsvis vand- 

 mængderne ^^H.^O, iH^O og H.^0, der helt eller delvis kan erstattes 

 af metaloxyder. Naar det gule solvfosfat dannes af almindeligt fosfor- 

 surt natron, træder saaledes Ag^ istedetfor A^Æj//. Paavisningen af disse 

 syrers forskjellige mætningskapacitet var stridende mod den hidtil an- 

 tagne og navnlig af Berzelius hævdede mening, at syrer og baser 

 forbandt sig til salte i lige atomforhold. 



Liebig tråk nu de fulde konsekventser af Grahams iagttagelser, 

 og efter en betydelig række experimentalundersøgelser af organiske syrer 

 og deres salte, cyanursyre, knaldsyre, citronsyre, vinsyre o. fl. opstillede 

 han 1838 læren om fl er basiske syrer, og som bestemmende for disse 

 angav han deres evne at kunne danne dobbeltsalte med forskjellige 

 baser. Aaret iforveien havde han i fællesskab med Dumas givet Pariser- 

 akademiet en meddelelse om dette emne. Denne meddelelse, som blev 

 det eneste resultat af den kortvarige alliance mellem de to kemiske 

 stormagter, indbragte dem en reprimande fra Berzelius, som i aars- 

 beretningen for 1837 beder »vore med rette saa høit skattede med- 

 arbeidere, der synes at ville overtage det vanskelige hverv at opstille 

 love for den kemiske sammensætning, om at erindre, at vi ikke blindt 

 og uprøvet vil antage alt, hvad de forelægger os, og at vi ikke vil aner- 

 kjende nogen lovgivning, der ved nye love ophæver de bestaaende«. — 



» Skotlænderen Thomas Graham (1805—1869) var 1837— 1855 professor i London 

 og derefter direktør for myntvæsenet. Af hans mange arbeider er her at erindre de 

 allerede i trediveaarene begyndte og udover i femtiaarene fortsatte grundlæggende 

 undersøgelser om diffusion og dialyse samt krystalloide og kolloide substantser. Hans 

 elements of chemistry, navnlig i den af Friedrich Julius Otto (1809—1870) i 

 Braunschweig foretagne tyske bearbeidelse (Graham-Ottos Chemie), har været en af de 

 allermest benyttede kemiske haandboger. 



