86 Tii. iiiüRTDAHL. M.-N. Kl. 



man grundkjærncn C^H^.^. Sættes paa prismets grundflade pyramider 

 eller atomer af forskjelligt slags, fremkommer additionsprodukter, som 

 hyperhalydet C^H^.,Cl^. Tages denne pyramide bort, har man igjen 

 grundkjærnen. — Men hvis kloret borttager et af prismets kanter (et 

 vandstofatom), saa vilde prismet ødelægges, hvis man ikke istedetfor den 

 borttagne fik en ny kant, af klor eller andet stof, som kunde opretholde 

 ligevægten mel lem de andre hjørner og kanter. Man faar da en afledet 

 kjærne Cf^{H^^Cl\ der ligesom grundkjærnen kan optage klor og danne 

 hyperhalydet Ci^{H^^Cl) -\- Cl^ o. s. v. Det klor, der er i overskud (som 

 hyperhalyde), forandrer ganske grundkjærnen s egenskaber, men det i 

 selve kjærnen indtraadte lader dennes væsentligste egenskaber uberørte. 

 Alkaliernes virkning paa disse forbindelser afhænger af klorets plads. 

 Kloret i selve kjærnen modstaar alkaliernes indvirkning, men det uden- 

 for kjærnen værende klor vil ved saadan indvirkning borttage vandstof 

 fra kjærnen, medens en tilsvarende del af det vil tage vandstoffets plads 

 i denne. Hyperhalydernes overskud af klor maa derfor altid udtrykkes 

 ved et lige tal. 



Kjærnetheorien adskiller sig fra radikaltheorien derved, at den ikke 

 gaar ud fra uforanderlige atomgrupper, og den giver heller ikke som 

 denne noget udtryk for analogi mellem de anorganiske og de organiske 

 forbindelser. Under hver kjærne kan imidlertid et større antal stoffer 

 bringes i sammenhæng end under hvert radikal, og da kjærnerne kan 

 ordnes i rækker efter kulstofmængden, afgav Laurents theori et bedre 

 grundlag for de organiske forbindelsers klassifikation. Den blev af denne 

 grund benyttet i 4de udgave af Gmelins Handbuch (1843 o. ff. aar^), 

 men forøvrigt har den ikke kunnet glæde sig ved nogen almindelig til- 

 slutning. I aarsberetningen for 1836 affærdigede Berzelius den med 

 den bemærkning, at beretning om den var overflødig, og to aar efter 

 (1838, Ann. 35) udtalte Lie big, der endnu fastholdt, at de i de orga- 

 niske forbindelser indeholdte sammensatte radikaler var uforanderlige, sig 

 meget skarpt mod Laurent. 



Imidlertid fik Substitutionstheorien støtte i nye arbeider, af hvilke er 

 at fremhæve de undersøgelser, som Faustine Malaguti (1802 — 1878), 

 en italiener, som siden blev professor i Rennes, offentliggjorde 1837 om 

 klorets virkning paa ætherarter. 



Berzelius fandt nu tiden inde at lade høre fra sig, og i et brev til 

 Pelouze, der fremlagdes i akademiet mai 1838, rettede han bl. a. et 



1 Den organiske del udkom 1848. De organiske forbindelser defineredes her for første 

 gang som kulstoffets forbindelser, dog med den begrænsning, at de indeholder mere end 

 et atom kulstof. 



