1907. No. I. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. g5 



at et element kan have forskjellige ækvivalenter. Saaledes f. ex. jern, 

 kobber, kviksolv og andre metaller, der i sine forskjellige oxydations- 

 grader danner salte, som har ganske forskjellige egenskaber, om de end 

 indeholder det samme metal. Jernet i oxydulsaltene betegnede de som 

 ferrosum [Fe = 28), men i oxydsaltene som ferricum [fe = 2/3 . 28), og 

 dermed kunde formlerne for begge rækker jernsalte bringes under samme 

 udtryk, f. ex. Fe^SO^ og fe^SO^. 



Laurents og Gerhardts anskuelser om atomvægter og molekyl- 

 vægter er nu forlængst optagne af kemikerne, men hos samtiden fandt 

 de endnu kun liden gjenklang 1. Man benyttede fremdeles mest Gmelins 

 tal, og endnu flere aar efter fandt Gerhardt selv, da han udgav sin 

 traité de chimie organique (4 bind, 1853 — 56), at maatte bringe det offer 

 at opgive sin skrivemaade og holde sig til de gamle formler; man fik 

 overlade det til tiden, mente han, at skaffe denne reform indgang, som ke- 

 mikerne endnu ikke havde villet antage. Vi vil i det følgende afsnit se, 

 hvorledes dette snart indtraf. 



For vi forlader dette tidsrum, vil vi dog endnu berøre endel opkla- 

 relser, der i høi grad bidrog til oversigt over de organiske forbindelser 

 og til at bringe dem i sammenhæng, erkjendelsen af at de danner ræk- 

 ker. Jacob Schiel (f. 18 13) i Heidelberg gjorde 1842 opmærksom 

 paa, at alkoholradikalerne danner en regelmæssig række, idet man har, 

 naar C^H^ = R: 



Methyl R -\- B, 



Æthyl 2R-\-H, 



Amyl 5^ + ^, 



Cetyl \6R^H. 



Og han viste, at man ogsaa hos de høiere led af denne række 

 gjenfinder den différents i kogepunkterne (19° for C^H^), som Kopp 

 allerede havde fundet mellem a^thyl- og methylforbindelserne. Der 

 niaatte va^e flere saadanne rækker, mente han. Og endnu samme aar 

 gjorde Dumas opma^rksom paa de fede syrers række, og viste at der 

 mellem myresyren [CH^O.^] og margarinsyren [C^.^H^^O.,] ligger 15 



' Laurent og Gerhardt blev idetheletagct, medens de levede, ikke stort paaskjon- 

 nede. De synes begge at have havt let for at stede folk, og navnlig kunde Ger- 

 hardt være ubetænksom i sin optræden. Han var, som allerede nævnt, professor i 

 Montpellier, men vanlrivedes i provinsen og drog 1848 til Paris, hvor han var meget 

 sammen med Laurent. De arbeidede i nogle aar med de midler, som Gerhardts 

 stedfortræder Chancel skaffede dem af iMontpellierlaboratoriets aarspenge, men tilslut 

 blev Gerhardts andragende om yderligere forlænget permisssion afslaaet. Forst 

 kort før han døde, fik han en fast stilling, idet han blev professor i Strassburg. 



