loo III. IIIOKI l>AIII,. M.-N. Kl. 



30-aarene den nicnin^^ herskende, at det var surstoffet, som frcmkaldte 

 og indlcdede gjaringcn. Gay-Lussac havde 1810, foranlediget veden 

 iindcrsøgelse af konserver fra hans landsmand François Appert, 

 hcrnietikinchislricns grundlagger, anstillct cndcl forsøg med druesaft, 

 hvorved han kom til det resultat, at surstoffet var nødvendigt foråt bringe 

 gj;rringen igang. lian havde bl. a. iagttaget, at saften ikke gja-rede i sta-rkt 

 svovlede kar, et finomcn, der som bekjendt finder sin forklaring ved 

 svovlsyrlingcns giftige virkning paa gjaTsoppene, men som han tilskrev 

 dens evne at binde surstoffet. At gja^ingen er organiseret og ikke en 

 livløs kemisk substants, blev først erkjendt 1837, samtidigt af fysikeren 

 Charles Cagniard de la Tour (1777 — 1859) i Paris samt Theodor 

 Schwann (1810 — 1882), professor i Löwen, senere i Utrecht, og den 

 sidstnavntes ven botanikeren Franz Meyen (1804 — 1840) i Berlin be- 

 stemte den som hørende til sopperne. Omtrent paa samme tid opdagede 

 Friedrich Kiitzing (1807 — '^93)» en tysk botaniker, at den s.k. edike- 

 mor ligeledes er en plante, og han opstillede en almindelig gjærings- 

 theori, at saavel alkoholgjaTingen som edikegja^ringen er organiske livs- 

 processer, hvor de gja^rende va^dsker er na-ringsm idler, og at de er 

 ganske forskjellige fra de rent kemiske processer, hvorved edikedannelse 

 af alkohol foregaar ved hja-lp af platina. 



Disse vitalistiske gjæringstheorier vakte modsigelse hos Liebig, der 

 nødig vilde have livskraften blandet op i rent kemiske spørgsmaaU. 

 Han udviklede sine meninger i det i 1840 udgivne skrift, hvoraf han 

 aaret forud i Ann. 30 havde givet et uddrag. Aarsagen til fænomenerne 

 var at søge i den hidtil lidet paaagtede evne, som et i kemisk aktion 

 vadrende stof har til at fremkalde saadan aktion hos et andet stof, med 

 hvilket det kommer i berørelse, — saaledes som f. ex. et braMidende 

 stof kan bringe andre stoffer i brand. Han gjenoptog forestillinger, som 

 i sin tid havde va^ret udtalte navnlig af Stahl, og opfattede gjæringen 



* Han sogte al gjore de vitalistiske Iheorier latterlige, og i Ann. 29 (1839) indtog han 

 en (anonym) spog, das enträthselte Geheimniss der geistigen Gährung, som er altfor 

 fornoiclig til ganske at gaa i forglemmelse. De smaa kugler, som olgjær viser under 

 mikroskopet, er æg. I sukkervand udviklcr de sig til dyr, der formerer sig med exempel- 

 los hurtighed, og hos hvilke man kan iagttage mave, tarmkanal og blære, hvilken sidste 

 i fyldt tilstand har form af en champagneflaske. Dyrene spiser nu sukkeret, og ud- 

 tømmer fra tarmkanalen alkohol, som man tydeligt ser stiger mod overfladen som den 

 lettere vædske, medens blæren afgiver kulsyregas. Efter Thénards angivelse, at 3 

 dele tor gjær kan dekomponere 200 dele sukker, kan man beregne, at dyrenes exkre- 

 menter i 18 timer veier 66 gange saa meget som dyrene selv. Koges oplosningen, 

 standser gjæringen, fordi dyrenes dræbes; aarsagen til at en altfor stærk sukkeroplos- 

 ning ikke gjærer, ligger deri, at dyrene ikke formaar at bevæge sig i den tykke vædske, 

 de faar fordøielsesbesværligheder og dor af mangel paa motion o. s, v. 



