1907. No. I. FREMSTILLING AF KEMIENS HISTORIE. II7 



Flere stoffer, h\as konstitution ikke for var nærmere bestemt, er- 

 kjendtes nu som benzolderivater, saaledes toluol (methylbenzol) 1864 af 

 Fittig, kinon 1867 af Carl Graebe (f. 1841, forhen professor i Genf), 

 og honningstensyren erkjendtes i begyndelsen af 70-aarene som benzol- 

 hexakarbonsyre af Kekulcs elev, Joh. Fr. Wilh. Adolph v. Baeyer 

 (f. 1835, siden 1875 professor i München). I\Ian fandt ogsaa, at der var flere 

 andre substantser, der ligesom benzol forholdt sig som lukkede ringe, 

 og her begyndte nu stenkultj;iTen at vise sig som en fast uudtømmelig 

 kemisk fundgrube. I slutningen aföo-aarene og begyndelsen af 70-aarene 

 erkjendtes saaledes naftalinets forhold til benzol af Erlenmeyer, og 

 anthracenets af Graebe i forening med Carl Theodor Liebermann 

 (f. 1843, professor i Berlin) i; Körner i Milano erkjendte pyridinets og 

 kinolinets analogi med benzol og naftalin; indol- og pyrrolringen er- 

 kjendtes af Baeyer og Ad. Emmerling (f. 1842); Limpricht op- 

 dagede 1870 furan, der er sammensat analogt med pyrrol, med O istedet- 

 for NH. Det med anthracen isomere fenanthren opdagedes 1872 af Fittig. 



Ellers ligger det udenfor vor plan at gaa nærmere ind paa udvik- 

 lingen af denne del af kemien, og vi vil alene minde om de modifika- 

 tioner af benzolformelen (uden antagelse af dobbelte bindninger), som 

 kort efter foresloges af Albert Ladenburg (f. 1842, professor i Breslau) 

 og af Adolph Claus (1840 — 1900, professor i Freiburg i. B.), forslag, 

 der kjendes som prismeformelen og diagonalformelen. Vi vil heller ikke 

 dvæle ved de arbeider, som angaar denne gruppes isomerier, men kun 

 minde om, at bestemmelserne af ortho-, meta- og paraderivaterne, som 

 Kekulé ikke havde behandlet indgaaende, fortrinsvis skyldes arbeider 

 i begyndelsen af6o-aarene af Baeyer, Graebe og Laden b ur g, samt 

 noget senere af Korner. 



Ligesom den i den anorganiske kemi udviklede dualistiske lære i 

 radikaltheoriens dage var bleven overfort paa den organiske kemi, saa 



senere privatkemiker i England. Men fremstillingen af de deraf fremgaaede, senere saa 

 vigtige azofarvestoffer begyndte først adskilligt senere. 



Tjærefarvestofferne blev snart gjenstand for en industri, som isærdeleshed i Tj'sk- 

 land antog store dimensioner. I 1862 grundlagdes Farbwerke, Höchst a. M., med en 

 aktiekapital af 17 millioner mark, og i 1S65 Badische Anilin- u. Sodafabrik, Ludwigs- 

 hafen a. Rh., med en kapital af 20 millioner. 



Dct lykkedes Graebe og Liebermann 1S68, i Baeyers laboratorium i Berlin, af 

 anthracen at fremstille alizarin, kraprodens farvestof. Dette var den ferste synthèse af 

 et plantefarvestof. Alizarinet, som endnu i 1870 kostede omtrent 12 kroner pr. kg., 

 koster nu noget over i krone, og dyrkningen af krap er forlængst saagodtsom ganske 

 ophort. Værdien af den naturlige krapfarve ansloges til inellem 50 og 60 millioner 

 kroner aarligt. 



