ii8 III. moRTDAiiL. M.-N. Kl. 



blev ogsaa nu de nyvundne anskuelser i den organiske kemi overførte 

 paa den anorganiskc. Wurtz sammenlignede de af hans elev Lo uren co, 

 senere professor i Lissabon, frcmstillcdc poly;i,-thylenalkoholcr med visse 

 anorganiske forbindelser, saaledes diathylcnalkohol med det røde dikro- 

 mat og Jacjuelains kalisalt: 



OU OK OK 



y / / 



C^H.^O CrO,-"^ SO^-^^' 



\ \ \ 



Oll OK OK, 



og senere benyttede han denne slags kondenserede typer til forklaring 

 af silikaterne. Og den anorganiske kemi formede sig efter de nye an- 

 skuelser, og antog deres præg. Den nye belysning af elementernes ana- 

 logier virkede paa systemet og klassifikationen ; man erkjendte sammen- 

 hørigheden af kvælstofgruppens elementer i, og man kunde nu se, at 

 kulstof og kisel hørte sammen i en gruppe med zirkon, titan og tin, 

 medens bor, med hvem de før paa grund af lighed i visse fysikalske 

 egenskaber havde været stillet sammen, overførtes til de treværdiges 

 gruppe-. 



• H. Rose havde 1853 fundet, at pelopsyre og niobsyre var forskjellige oxydations- 

 grader af niob, og han kaldte dem nu niobsyre og underniobsyre. Marignac viste 

 imidlertid 1864, at den sidstnævnte var ren niobsyre, medens den før s.k. niobsyre var 

 en blanding af niobsyre og tantalsyre, og nu henførte han niob og tantal til kvælstof- 

 gruppen. Man havde omkring i860 i niobmineralerne ment at have fundet flere nye 

 elementer, men Christian Wilhelm Blomstrand (1826 — 1S97, professor i Lund) 

 viste, at de kun indeholder niob og tantal. Henry Enfield Roscoe (f. 1833, for- 

 hen professor i Manchester) bestemte 1867 vanadinsyren til kvælstofgruppen. — Af 

 kvælstofforbindelser, som man ved denne tid lærte at kjende, er ellers at nævne det 

 af Wilhelm Lossen i Königsberg (1838 — 1906) i 1865 opdagede hydroxylamjn. som 

 man længe kun kjendte i vandig opløsning, og som først langt senere (1891) blev frem- 

 stillet i ren tilstand (af C, A. Lob ry de B ruyn, 1857 — 1904). 



2 Marignac faststillede 185S fluosilikaternes isomorfi med fluostannaterne, og siden den 

 tid har man været enig om kiselsyrens formel, 5/0,. Mineralogen Gustav Tscher- 

 mak (f. 1836) i Wien bidrog ved sit arbeide om feldspaterne (1865) meget til opkla- 

 relsen af silikaternes kemi. Kisel og bors fysikalske egenskaber studeredes i den sidste 

 halvdel af 50-aarene af Wohl er og De vi Ile, der fremstillede dem i krystalliseret til- 

 stand. — Hertil er endnu at feie, at Friedel og James Mason Crafts (f. 1839, 

 Boston) i den sidste halvdel af 60-aarene, ved at overføre siliciumæthyl til silikononyl- 

 alkohol, har paavist existencen af siliciumforbindelser, som svarer til organiske forbin- 

 delser, hvor endel af kulstoffet er erstattet af silicium. — Under den firværdige gruppe 

 hører ogsaa platin og dets ledsagere, der i slutningen af 50-aarene var gjenstand for 

 indgaaende bearbeidelse af H. Deville og Henry Jules Debray (1827— 188S), — 

 fremdeles zirkonium og titan; det førstnævnte fremstilledes 1865 i metallisk tilstand af 

 Louis Joseph Troost (f. 1825), og Paul Gabriel Hautefeuille (1836— 1902) 

 fremstillede samtidigt de 3 i naturen forekommende titandioxyder i krystalliseret til- 

 stand; man skylder ham ogsaa flere andre vigtige mineralsyntheser (zirkon, beryl, feid- 



