I20 tH. HIORTDAHL. M.-N. Kl. 



mctitcr og paa forhaand angivc dcrcs valents og vigtigste egen- 

 skaber'. 



Imidlertid var kemikerne i sine anskuelser om valentsen ingenlunde 

 enige, idet der var forskjellige meninger om, hvorvidt den var at be- 

 tragte som konstant eller som vekslende. Den første mening havde sin 

 talsmand i Kekulc, der holdt valentsen for en fundamental egenskab 

 hos atomcrne, ligesaa uforanderlig som atomvagterne, medens Frank- 

 land, ligeledes Williamson samt Wurtz og hans elev Alfred 

 Naquet (f. 1834) mente, at et og samme element kunde optræde med 

 forskjellig valents. Elementerne havde sin maximalvalcnts, men kunde 

 dog danne forbindelser, hvor mætningskapaciteten var mindre, saaledes 

 som ammoniak, NI/^, hvor kun de 3 af kvælstoffets 5 affinitetspunkter 

 er optagne, medens i salmiak, NH^^Cl, samtlige 5 er tilfredsstillede. 

 Erlenmeyer gav (1863) disse anskuelser udtryk ved at skjelne mellem 

 mættede og uma^ttedc forbindelser. Kekulé derimod betegnede de 

 forbindelser, hvor elementerne optraadte med deres normale valents, som 

 a to m for bind el s er, medens han kaldte de andre, der var Iß-sere 

 bundne, moleky Iforbindelser. Naar kvælstoffets eller fosforets 

 normalvalents er 3, saa er ammoniak og fosfortriklorid atomforbindelser, 

 men salmiak og fosforpentaklorid molekylforbindelser {NH^ . HCl og 

 /^C/3 . C/j). Som kjendetegn for den sidste slags forbindelser, hvortil 

 han ogsaa henregnede forskjellige andre molekylkomplexer som salte 

 med krystalvand eller krystalalkohol, dobbeltsalte o. des!., opstillede 

 Kekulé, at de ved høiere temperatur henfalder i sine nærmere kompo- 

 nenter, medens de virkelige atomforbindelser uden dekomposition gaar 

 over i gasform^. Man la^rte imidlertid efterhaanden at kjende forskjellige 

 nye forbindelser, hvis sammensætning neppe lader sig forklare uden ved 

 antagelse af vekslende valents. Saaledes de organiske svovlforbindelser. 

 Medens svovlet i de fleste af disse, ligesom i merkaptan og thiacetsyre 

 (Kekulé 1854) forholder sig som toværdigt, optræder det som firevær- 

 digt i de saakaldte sulfmer, der 1863 opdagedes af Kolbes elev, Adolph 

 v. Oefele fra München. Og eftersom valentslæren bearbeidedes, er 

 man mere og mere bleven enig om at antage vekslende valentser, og 



1 Allerede 1875 fandtes det forste af disse nye elementer, idet en fransk privatlæra 

 François Lecoq de Boisbaudran (f. 1838) ved hjælp af spektroskopet opdagede 

 gallium. 



2 Dette gjælder f. ex. fosforets pentaklorid og pcntabroniid, men ikke pentafluoridet, 

 som 1876 opdagedes af Thomas Edward Thorpe (f. 1845); det gaar over i 

 dampform uden at dekomponeres. 



