124 '"'• moi'i DAiii.. M.-N. Kl. 



Slutning. 



I vote dage er det den fysikalske kern i, som har taget ledelsen; 

 den skyder stark fart, og er nu ikke blot jævngod med de to a;ldre 

 discipliner, den anorganiske og den organiske, men man kan vel sige, 

 at den behersker dem begge og meddeler dem sit pra.'g, saa kemikernes 

 forestillinger om de almindeligste forhold nu er i bet}'delig grad ander- 

 ledes, end de var for en snes aar siden. 



Til de allerbetydningsfuldeste arbeider i den nyere fysikalske kemi 

 hører studiet af opløs ningern e. Det havde længe været kjendt, at 

 opløsningernes frysepunkt er afhængigt af de opløste stoffers natur og 

 koncentration, og allerede B lagde n havde, som det vil erindres (p. 7) 

 arbeidet dermed, men disse forhold tildrog sig først nogen større op- 

 mærksomhed, da François Marie Raoult (1841 — 1901) i Grenoble 

 1883 fandt, at ækvimolekyhcre opløsninger i samme vædske har samme 

 frysepunkt; nogle aar efter viste han, at de ogsaa har samme kogepunkt. 

 Men forstaaelsen af opløsningernes natur fik man først, da van't Hoff 

 i 1886 — 87 grundlagde theorien for det osmotiske tryk, og paaviste 

 analogien mellem tynde opløsninger og gasarter, saa at de samme love 

 gjælder for begge. Medens dette gjaldt for sukkeropløsningers og andre 

 organiske forbindelsers vedkommende, fandtes derimod saltopløsningernes 

 osmotiske tryk to eller tre gange for stort, og ligeledes viste saltoplos- 

 ningerne tilsvarende for stor frysepunktsdepression eller kogepunkts- 

 forhøielse. Denne uoverensstemmelse blev 1887 løst af Svante Arrhe- 

 nius (f. 1859) i Stockholm ved theorien om den elektrolytiske dis- 

 sociation. Saltopløsningernes afvigende forhold grunder sig derpaa, 

 at de er elektrolyter, der ved selve opløsningsprocessen og navnlig ved 

 stigende fortyndning henfalder i frie ioner, som hver for sig forholder 

 sig som molekyler, saa at de hver for sig øver osmotisk tryk, bevirker 

 kogepunktsforhøielse o. s. v. Da alle syrer indeholder vandstofionen, 

 maa deres eiendommelige virkning tilskrives denne, og paa samme maade 

 er basernes virkning at tilskrive hydroxylionen. Naar en stærk enbasisk 

 syre neutraliserer en stærk ensyrig base, bliver altid den samme varme- 



