121 



'III. IIHJRTIMIIL. M.-N. Kl. 



(f. i Warschau iSGj), hvem man skylder benævnelsen radioaktivitet, 

 at uranbcgblendc var stärkere aktiv end selve uranmctallet, og hun 

 antog da, at radioaktiviteten ikke hidrørte fra selve uranet, men maatte 

 skyldes en anden substants, der forekom i begblenden. I fællesskab 

 med sin mand Pierre Curie (1859— 1906) foretog hun nu (1898) en 

 systematisk udskillelse af de i uranertsen indeholdte metaller. De be- 

 arbeidede 1000 kg. residuer efter uranfremstiliing af begblende, og er- 

 holdt 8 kg. stærkt radioaktivt bariumklorid, der igjen tilslut gav 0,1 gr. 

 rent radiumklorid. Det nye elements atomvægt bestemtes 1902. Ra- 

 dium adskiller sig fra alle hidtil kjendte elementer derved, at det ud- 

 straaler lys, varme og øver elektriske virkninger, altsaa uafladeligt af- 

 giver energi. Curie og hans hustru havde 1899 fundet, at stoffer, som 

 befinder sig i nærheden af et radiumsalt, selv bliver aktive, optager s.k. 

 induceret aktivitet, men denne aftager meget hurtigt. Aaret efter blev 

 det iagttaget, at naar en luftstrøm ledes over et radiumsalt, fører den 

 med sig s.k. emanation, der ved — 153° lader sig fortætte til vædske. 

 Men om man berøver et radiumsalt emanationen, saa at dets aktivitet 

 aftager stærkt, saa vil dog efter en tids forløb dets aktivitet atter til- 

 tage, og det er nu istand til at afgive nye mængder emanation. Denne 

 forvandler sig imidlertid ogsaa efterhaanden, og gaar over til en inaktiv 

 substants, nemlig saaledes som Ramsay viste 1903, til helium, og 

 denne forvandling bekræftedes aaret efter af Curie. Disse mærkvær- 

 dige forhold, hvortil intet tilsvarende ellers kjendes, at et element for- 

 vandler sig til et andet, synes at maatte modificere vor nedarvede op- 

 fatning af atomerne. De synes ikke at væ-re de mindste masser, men 

 de maa antages at være systemer af endnu langt mindre dele, s.k. elek- 

 troner, og de radioaktive stoffers atomer skulde da være instabile sy- 

 stemer af elektroner. 



Af elementernes enklere forbindelser har man i den nyere tid lært 

 flere mæ-rkelige at kjende, saaledes af kva^lstoffet hydrazin, N^H^ {\d>8-j), 

 og kva^lstofvandstofsyre, HN^ (1890), af svovlet hydrosvovlsyrling H^S^O^ 

 og det tilsvarende svovlsesquioxyd S^O^ (1875), oversvovlsyre //2'S'2Ö8, 

 hvis salte (persul fater) fremstilledes 1891, og hvis tilsvarende svovlhept- 

 oxyd, 820^, allerede Berthelot havde fundet 1873; endelig i 1898 den 

 s.k. Caros syre (sulfomonopersyre) H^S^O,^, som Baeyer nærmere be- 

 stemte. De for en del til disse svarende, ved deres flygtighed saa 

 mærkelige høiere oxyder af mangan, MnO^, MnO^ og Mn^O^, har man 

 kjendt siden 1887. Af kulstofforbindelserne kan mci?rkes de siden 1896 

 kjendte perkarbonater, salte af overkulsyren H^C.Oq, samt det i 1906 

 opdagede kulsuboxyd C^O^. Den mæ^rkelige forbindelse, som kuloxyd 



