I 6 KOM" NDKDMAf.KN. M-.N. Kl. 



som liar raiiilcl lu-ii.t;(r iicdtni r lien 014^ 'iMK*'' "^pr'fji liisl o^ lier i (•»re- 

 kralld, sl<ii\cr sij^ \cl lia en clli r amlcn iiyflyrl\nin;^s|jcriofjc cllcr o[)rcnsk- 

 nin^ av bækkclcict. l)ir ir iallald i din di I a\- tiirfcn som J<:g liar undcr- 

 sokt, intet tegn til i"as cllcr iilglidniiiycr. 1 )og ci' det mulig at saadanne 

 kan ha foregaat længer nede. 



I )(■ foiskjellige tuHag viser sig i d( t store og hele tat at være omtrent 

 pai'alelle med bakkens skraaning; men der er en mængde smaa avvikelser 

 i forskjellige retninger, saa stratigrafien er ganske komplicert. Den kaik- 

 tufavsættinde kilde kfniinier ret ut av bakken like i tuffens overkant, og 

 nogen store \ariatioiicr i (U-iis lop har netop av denne grund ikke indtraadt 

 i tidenes lop. Imidlertid har de enkelte karakteristiske tuflag sin største 

 tykkelse paa helt forskjellige punkter indenfor omraadet, h\ilket kunde tyde 

 paa at bækken saa at si har pendlet tVem og tilbake indenfor en cirkel- 

 sektor med tufkildens „dagaapning" som centrum, ialfald til en viss grad. 

 Dette er bare naturlig, da jo en saadan kalkdannende kilde stadig fylder 

 op sit eget leie og derved tvinger sig selv over i et nyt lop. Imidlertid 

 kommer her ogsaa et andet og meget vigtig moment til, som Blvtt forst 

 opdaget, nemlig at kalktufavsætningen ved Leine ikke har været kontinuerlig, 

 men intermitterende; dette \'il fremgaa av den folgende utredning. Og 

 det er ganske klart at en stans i avsætningen ledsaget av forvitring og 

 mulddannelse i hoi grad maa virke bestemmende paa kildens fremtidige 

 lop, naar den atter begynder sin kalkdannende virksomhet. — Overfor 

 enkelte tufavsætninger med tydelige avbrud i avsætningen og derav følgende 

 muldstriper eller forvitringshorisonter, har man gjort gjældende at dette 

 kunde skyldes det forhold, at kilden periodevis har tat et helt nyt lop. 

 For Leinetuffens vedkommende kan imidlertid dette ræsonnement ikke 

 gjøres gjældende, da kilden som nævnt kommer ret ut av jorden i tuftens 

 overkant. Det vilde ialfald være hoist ubegripelig hvorledes denne kilde, 

 hvis den under de to avbrud i avsætningen som tuften viser, hadde et 

 andet lop, atter kunde indfinde sig præcis i det gamle underjordiske lop 

 og komme frem i dagen noiagtig paa det gamle sted, ikke bare én gang, 

 men gj en tagne ganger. 



I Gudbrandsdalens tufter kan man i likhet med hvad Serx.wder har 

 vist for svenske kalktufters vedkommende (191 6 1. c), adskille scdiniciitæri' 

 cg sedentære lag. Hvis et lag viser sig at bcstaa av lose blader, kvister 

 og andre avkastede plantedeler som vandet har bundfældt, og som senere 

 litt etter litt er forkalket, eller av rent fysikalsk utfældt fossilfri tuf, faar 

 man en sedimentær avsætning. I andre tilfælder derimot kan tuffens over- 

 flate være dækket av en sammenhængende, rotfæstet, levende vegetation, 

 som ogsaa gradvis kan forkalkes. Man faar da en veritabel au to k ton 

 dannelse, en fossilificert vegetation in situ, en sedentær avsætning. I 

 praksis kan det undertiden være vanskelig at holde disse to typer ut fra 

 hinanden; saaledes kan visse mosetuffer og cyanotycé-tufter være saa kom- 

 pakte og strukturlose at de sterkt minder om fysikalsk utfældt, sedimentær 



