34 i<r)i.i .\f>Ki)iiAf.(:N. M.-X. Kl. 



er det ikke niulij^ at rekonstruere furutuffens oprindelige utseende. Vi har 

 for set at den i saagodtsom alle profiler er meget los og forvitret optil, 

 og antageligvis har den overalt været mægtigere end nu, selv om dette 

 ikkf kan siges med hesteintlut. 



Txcrprolikt viser os saaledes hvad jeg allerede indledningsmæssig 

 ticinlurvct, at i Lcine-tuffen har de forskjellige horisonter nu for tiden 

 sit maksiniiini paa helt forskjellige steder. Bladtuffens ligger i en mulde 

 længst syd ved bækken, furutuffens ligger litt nordligere og Alnus-tuffens 

 maksimum endda længer mot nord. Imidlertid vil de folgende profiler 

 nedenfor veien vise at Alnusiuffcn ogsaa har et maksimum længer nede i 

 bakken i en lignende mulde, hvor ogsaa furutuffen er heist reducert. 



Profilet er videre meget oplysende om selve y^/«;/s-tuflfen. Vi ser at 

 den gjennemgaaende har en ytterst les, tildels blekeagtig karakter, og at 

 i\vn i \ertikal retning opviser en række forskjellige lag, videre at den er 

 meget mægtig sammenlignet med tuffens øvrige hovedlag. Det er sikker- 

 lig oretuffens løse, smuldrende natur som er hovedaarsaken til at den gjen- 

 nemgaaende er meget sterkt reducert over store arealer paa tuffindestedet. 



En speciel omtale fortjener den rustfarvete stripe indenfor mosetuflaget. 

 Jeg har ovenfor antydet at dette fænomen muligens er av sekundær natur, 

 en utfældning som har foregaat efter Alnustuffens dannelsesperiode. Som 

 nævnt var den meget utpræget i profilets venstre del, men over til høire 

 blev den mere utvisket; her var den overliggende tuf temmelig haard. 

 Hadde vi her hat en autokton jernholdig tufhorisont, burde man ha ventet 

 at den var lik overalt. Det er derfor mulig at rusthorisonten er et saa- 

 kaldt podsolfænomen, og motsvarer den anrikningshorisont av jernforbin- 

 delser som optrær i en mængde jordbundsformer under en overliggende 

 saakaldt blekjord. Podsolprofil utvikles bedst i granskoger med tykt lag av 

 raahumus øverst (Tamm 1920 1. c), hnidlertid pleier et kalkholdig under- 

 lag, særlig hvor det er skraanende, at fremkalde en helt anden jordbunds- 

 type Uten tydelig podsolering (Hesselmann 1917 1. c. p. 397 — 411). Som 

 substrat for vegetationen betragtet, er jo en kalktuftbrekomst, specielt under 

 perioder hvor avsætningen paagaar, meget fugtig, og man skulde ogsaa av 

 denne grund ikke vente at finde podsolering; en saadan proces synes nemlig, 

 efter hvad man vet, ikke at foregaa paa meget fugtig bund (cfr. Tamm 1. c. 

 p. 55). Den omtalte rusthorisont i Alnustuffen ligger imidlertid netop inden- 

 for en del av Leinetuffen som nu for tiden er meget tor (ca. 10 m. fjernet 

 fra det nuværende bækkeleie), saa av denne grund var podsolering nok mulig. 

 Dog vover jeg ikke at uttale noget herom med sikkerhet, men noier mig 

 med at gjore opmerksom paa forholdet. 



