44 



Koi.i- .\oi<i)iiA(.i;.\. M.-N. Kl. 



end forkalketc bladrcstcr. Dcsiit« ii r.indi I'.i ^ i i i sin tid ot blad av Ribes 

 ruhrmu, samt tvilsommc bladfraf^iiK iiU i- ;i\ Alniis incana. Kfter opdagelsen 

 av Alnus-tiit'fcn ved Lcinc bar jc^ et likboldij^ materiale av Alnus incana- 

 blader i alle iniili,!;!' slorrclscr, og sammenlignes de av Blytt omtalte frag- 

 menter med de sikre ore l)ladcr, ser man at overensstemmelsen er meget 

 svak. Jeg tior at del kim ei- fragmenter av nogen store bjerkeblader; der- 

 om vidner baade bovednervene og det fra orebladene avvikende anasto- 

 môse-net mellem disse. Makroskopiske furure.ster mangler totalt; hundrede- 

 vis av baandstykker er untlersokt, men med negati\t resultat. Derimot 

 indebolder bladtuften furu-pollen, som forst av Dr. G. iloLMsp:N paavist 

 i baandstykker fra Bi.vtts samling'. Da jeg i en anden forbindelse kom- 

 mer til at diskutere spørsmaalet om furuens første optræden i Gudbrands- 

 dalen ^, skal jeg ber noie mig med at præcisere, at vi vel maa anta at Pinus 

 silvcslris under denne periode levet . i dalen, men at den av klimatiske aar- 

 saker har været lovtrærne helt underlegen-^. Naar tre forskjellige tufdan- 

 nelser paa rad nedover dalen fra Kvam til Lillehammer (cfr. Gillebu og 

 Nedre Dal) viser noiagtig samme fænomen, saa kan man ikke længer tale 

 om tilfældigheter. Man staar da overfor en lovmæssighet som kræver en 

 tilfredsstillende forklaring. Spørsmaalet om pollenets langflugt kommer jeg 

 senere tilbake til; hvor stor vegt man vil tillægge denne feilkilde, er fore- 

 løbig i boi grad en trossak. — Forekomsten av furupollen i bladtufbænken 

 er imidlertid et interessant fænomen, som fortjener vor største opmerksom- 

 het. Det forandrer imidlertid ikke opfatningen av bladtuffen som et distinkt 

 palæofloristisk ledenivaa i Gudbrandsdalens kalktuffer. 



De forvitrede bladtufrester som det lykkedes mig at fremfinde i utkilings- 

 profilene baade i boire serie og i tverserien, viser med al ønskelig tyde- 

 lighet at bl ad tuffen engang har overdækket saagodtsom 

 hele om r a ad et. Dog er det mulig, at dens mægtighet altid har været 

 størst der hvor den nu har sit maksimum, og at tykkelsen har avtat fra 



' Jeg har senere gjort pollenanalyser av kalktuf og iagttat forskjellige ting som er av 

 interesse. For at undgaa feilkilder har jeg vasket tufstvkkene meget omhyggelig og 

 finknust dem og vasket tufpulveret paany. Dette er absolut nødvendig, idet saa- 

 godtsom al tuf er porøs og indeholder forurensninger i alle hulrummene (avsat av ned- 

 sivende vand). Man har ingen garanti for at disse forurensninger 

 skriver sig fra det samme tidsrum som selve kalktufs ubstansen; 

 de kan være yngre. Ved Leine er hele tufavsætningen gjennemfiltrert av vand, og 

 under gravearbeidet har man stadige ubehageligheter av kilden. — Jeg har fundet at 

 efter en meget omhyggelig knusning og utvaskning indeholder selve kalktutfen bare 

 smaa mængder av pollen, tildels minimale (oplosning i fortyndet saltsyre, efterpaa 

 kokes bundfaldet med kalilut). I enkelte prover finder jeg ikke spor av pollen. — 

 Kalktuflfen ved Gillebu er ogsaa uhyre let tilgjængelig for nedsivende regnvand og for 

 strømninger i grundvandet. 



2 Cfr. den generelle del. 



3 Forekomsten av Hippophaës ved Gillebu og de biologiske fænomener som knytter sig 

 til denne, peker ogsaa i samme retning. Cfr. den generelle del. 



