ig2I.No. 9- KALKTUFSTL'DIER I GUDBRAXDSDALEX. 45 



dette punkt og til sidene. — I det øverste profil i venstre-serien indeholdt 

 bladtuften et og andet /)n'«sblad, men uhyre sparsomt. Dette beviser at 

 planten ogsaa under bladtuftens tid har eksistert langs tuftens overkant. 

 Ellers er bladtuften paafaldende ensformig og artsfattig uten variationer, 

 hverken i vertikal eller horisontal retning. Kun nedenfor veien er der 

 antydning til en ophobning av SaZ/A'-blader (S. cfr. nigricans). 



Som helhet betragtet tyder bladtuft'en paa stor vandforing i bækken. 

 Dette gjælder sedimentære lag i sin almindelighet. Noget brud mel- 

 lem det underliggende mosetufkompleks og bl ad tuffen eksi- 

 sterer ikke. De danner tilsammen en serie med den sterkeste tufdan- 

 nelse til slut; dog er der som tidligere omtalt antydning til mindre oscilla- 

 tioner i fugtighetsforholdene i periodens begyndelse. 



Diyashtß'ni. 



At denne merkelige og utpræget sedentære horisont maatte vække 

 Blvtts store interesse da han første gang fik øie paa den, er let forstaae- 

 lig. Og dog synes Drj-astuften i Blytts profiler ikke at ha været saa 

 pragtfuld som fleresteds i de ovenfor beskrevne serier, hvor man fakdsk kan 

 ta ut det ene store st3'kke efter det andet som ikke bestaar av andet end 

 Dryasrester. 



Dryastuften har en meget karakteristisk graagron farve ', specielt i fug- 

 tig tilstand. En undtagelse fra denne regel møter vi i profil III, hvor tuften 

 var rødlighvit eller svakt fiolet og eiendommelig sinteragtig (ujevn, vortet 

 og knutet og med paralelle tynde, bølgende lag). Muligens har her cyano- 

 fycéer lokalt været virksomme ved kalkutskillelsen. Paa enkelte punkter har 

 Dryastuften karakter av en mosetuf (cfr. Blytt 1892 p. 1 1 ; her omtales 

 en recent mosetuf av Hypniiui filiciniini fra Bardodalen i Tromsø amt, som 

 ifølge Blytt viser stor likhet med visse partier av Dryastuften). 



Tuffindestedet ved Leine maa under denne periode ha frembudt et 

 ganske enestaaende syn. Bakken maa paa forsommeren ha været et eneste 

 hav av blomstrende Dryas. Det vedføiede fotografi av Dr3'as i fuldt flor 

 fra Hesjehompan i Saltdalen gir et indtryk av h\"orledes markvegetationen 

 saa ut. Nu er Dryas en utpræget xerofil plante, og da kalkkildens nær- 

 meste omgivelser utvilsomt har været fugtigere end den øvrige del av bak- 

 ken, ialfald til visse aarstider, maa man nødvendigvis anta at Dryas har 

 været likesaa frodig, ja sandsynligvis endda frodigere rundt omkring tuf- 

 findestedet, hvor man jo overalt har den kalkholdige jordbund. 



De forholdsvis sparsomme rester av bjerk, asp og andre løvfældende 

 lignoser samt de spredte furunaaler tyder paa en meget spredt og aapen 

 trævekst. Dryas er en utpræget lyselskende plante, som ikke taaler over- 



' Dette skyldes tuffens urene karakter. Furutuffen er derimot paafaldende ren kalk 

 og gir tildels intet residuum ved opløsning i salts\'re. 



