I92I.N0. 9- KALKTUFSTUDIER I GUDBRANDSDALEN. 47 



(om samfundet som helhet fortjente navnet skog, er et sporsmaal hvorom 

 der kan disputeres). Sidste sommer iagttok jeg en motsvarighet hertil ute 

 i naturen, nemlig i Junkersdalsuren i Salten, Nordland. Som en folge av 

 eiendommelige edafiske forhold (stadige jordras og ophobning av talusma- 

 teriale fra de stupbratte styrtninger i uren) er skogen her fleresteds meget 

 aapen og indskrænker sig til smaa trægrupper (furu og løvtrær, særlig 

 bjerk). Store matter av Drvas dækker her flekvis den kalkrike, ujevne 

 bund '. 



Av de ovrige i Dryastufifen fundne arter indgaar Sa/ix reticulata, S. 

 hcrhacca, Pyrola uiiiior og Eqiiisctuin varicgatiini allesammen i de av mig 

 statistisk undersokte Dryadeta i naturparken ved Sylene (i Sor-Trondelag 

 fylke). Salix reticulata er, som Blytt fremholdt (1. c. p. 5), en plante „som 

 paa vore fjelde trofast pleier at ledsage Dry as" ; man burde ogsaa ha ventet 

 at ThalictruDi alpimmi og Carex riipestris hadde været tilstede. Disse er 

 imidlertid ikke fundet fossile. 



Sammenlignes nu denne sedentære horisont med den underliggende 

 bladtuf, er kontrasten sterkt ioinefaldende-. Under Dry as tuffens tid 

 maa bækkens vandforing være svundet betydelig ind, og 

 antageligvis har bækken været helt utterret i sommertiden. 

 Den tætte, xerofile Dryasmattes tilstedeværelse kan ikke forklares paa anden 

 maate. Periodevis har vel bækken silret utover marken og avsat kalktuf, 

 men ikke til stadighet. 



Undersøker vi de profiler nærmere hvor Dr3'astufkomplekset har sin 

 største mægtighet, finder vi flere komplikationer. Saaledes tyder den i en 

 række profiler forekommende ganske tynde, lagdelte og halvsedimentære 

 horisont som er avsat ovenpaa Dryasmatten, paa en m i n d r e opsvulmning 

 i bækkens vandføring, dog ikke stor nok til at fordrive den sedentære 

 vegetation [Dryas, Salix reticulata, Pyrola uiiiior, Carex sp.). 



Den allerøverste del av komplekset er atter meget karakteristisk. 

 1 saagodtsom alle profiler m ©ter vi her en ops m uldret, for- 

 vitret, tildels leragtig sone med enten utydelige tufrester eller smaa 

 biter indeholdende furu og Dryas. I Blytts profiler fandtes et virkelig 

 grusblandet kalkler (4 cm. mægtig), utvilsomt et forvitringsprodukt; de i 

 palæontologisk museums kalktufmonter utstillede prover fra Blytts samling 

 viser dette. Av undertegnedes profiler er f eks. nr. III og X alleroverst 

 ved stenroisen meget oplysende. Paa sidstnævnte sted fandtes en 2 cm. 

 tyk graabrun jordagtig stripe, som over mot profil IX antok natur av seig 

 1ère, ovenpaa den opsmuldrede Dryastuf Under oprenskning av dette pro- 

 fils nordligste del viste Dryastuffen sig at være aldeles brun og forvitret 



' Merkelig nok syntes Carex riipestris, en av Dryas's trofaste ledsagere, at taale beskyg- 

 ning meget bedre end Dryas. Den optraadte i Junkersdalsuren fleresteds i skogbun- 

 den (paa meget torre steder! i store masser. 



2 Dog maa det specielt fremhæves at der mellem bladtuften og Dryastuften ikke er spor 

 av brud eller diskontinuitet i lagfolgen i de fuldstændige profiler. 



