ig2I.No. 9- KALKTITSTUDIER I GL'DBRAXDSDALEN. 5I 



tid. Høiere oppe i lagfolgen nioter vi imidlertid den samme kaotiske furu- 

 tuf som længer nede. 



Fragaria vesca Ibrtjener særlig opmerksomhet, da den er av en plante- 

 geografisk set, sydlig type. Dog gaar den selv i nutiden paa lokalklimatisk 

 særlig gunstige steder over looo m. o. h. i tjeldtraktene (Resvoll-Holmsen 

 1920 1. c. p. 255). 



Toficldia palustris, som er en typisk tjeldplante, viser at seh' under 

 denne periode har der vokset arktisk-alpine arter i Leinebakkene '. Dry as 

 synes dog at være helt forsvundet. 



Blytts fund av Mniiini ptiiictatum og Pcltigcra caiiiiia „midt i bænken" 

 (1. c. p. 4) tyder paa forekomsten av en lignende sedentær horisont længer 

 nede i bakken. 



Av løvfældende trær optraadte folgende under furutuftens tid: Bctiila 

 odorata og B. verrucosa, Populus Iren ni la, Salix capræa (og muligens flere 

 arter) og Sorbus Ancuparia. Ingen av disse arter er i klimatologisk hen- 

 seende særlig opl3'sende, uten kanske Betula verrucosa. Bjerkeblader er 

 vanskelige at bestemme paa grund av artenes store variationsvidde. Dog 

 tror jeg at det av Blytt fremfundne dobbelttandete blad (1. c. p. 12) og et 

 lignende, som undertegnede fandt i et furutufstykke i profil XIX, maa hen- 

 føres til Betula vci'rucosa. Denne art staar paa grænsen til vore kuldskjære 

 lovtrær og gaar i almindelighet ikke hoiere end 4 — 500 m. o. h. (Blytt- 

 Dahl: Haandbog i Norges Flora 1906). Nordpaa gjor den et stort sprang 

 fra Inderøen til Salten, hvor konservator Ove Dahl og undertegnede fandt 

 den i Junkersdalsuren sommmeren 1920. Desuten kommer den igjen i Øst- 

 Finmarken ^, hvor den er indvandret fra Finland. Betula verrucosa og 

 Fragaria vesca tyder begge paa at klimatet maa ha bedret sig betydelig 

 siden bladtuflfens og Dryastuftens tid. Da Betula -verrucosa, som Blytt 

 fremholder, i nutiden er nær sin høidegrænse ved Leine (ca. 600 m. o. h.), 

 maa man anta at klimatet under furutuffens avsætningstid ialfald ikke kan 

 ha været strengere end i nutiden'^. Vi har her en minimumsgrænse som 

 er ganske værdifuld. 



Furutuffen har i likhet med bladtuffen oprindelig dannet et sammen- 

 hængende lag over hele omraadet. At dens nuværende maksimum (pro- 

 fil XX i tverserien) betegner det sted hvor den ogsaa oprindelig var 

 mægtigst, er meget sandsynlig, men kan ikke bevises. 



Furutuffen hviler, som vi har set, diskordant paa Dryastufkomplekset 

 (muligens med undtagelse av profil V, hvor der som ovenfor nævnt er svak 

 antydning til kontinuitet), og viser ingensomhelst tegn til nogen overgangs- 



' Et eiendommelig avtryk i den undre Dryashorisont tilhorer muligens ogsaa denne art 



(profil IV). 

 - Her er den HN'lig opdaget av forstmænd. 

 3 Hvor hoit Leine dengang laa over havet, kan neppe siges med bestemthet, dog vistnok 



ikke lavere end 4 à 450 m. 



