I92I.X0. 9- KALKTUFSTLDIER I GUDBRAXDSDALEX. 53 



gran. Da Leinetuffen under denne periode har været dækket av et 

 fugtig orekrat med en englignende, h3'drofil eller mesofil bundvegeta- 

 tion (cfr. den recente prøveflate som er beskrevet p. 81 og saaledes maa 

 ha frembudt stor likhet med de nutidige forhold i Leinebakkenes fugtigere 

 partier, kunde man ogsaa vente at finde rester efter gran, som likeledes 

 optrær i den samme dalside (ialfald ikke mere end i — 2 km. vestenfor 

 tuffindestedet) i nutiden. Men undersøkelsen har altsaa git et negativt re- 

 sultat, hvilket kunde tyde paa at kalktufa vsætningen var op- 

 hor t allerede f o r i n d e n granen \- a r i n d \' a n d r e t til K \- a m. 

 Imidlertid utelukker ikke dette negative resultat en mere sporadisk fore- 

 komst av gran i bygden. Det er ogsaa mulig, at de partier av 

 Al nus-tuffen som nu t^'deligvis er forsvundet, kan ha inde- 

 holdt spor efter granen. 



Alnus-tuffen er meget interessant derved, at den bygger en bro over 

 til nutiden. Som i indledningen omtalt, er Aliiits iiicana fremdeles et meget 

 vigtig skog- og kratdannende træslag i dalskraaningene under Leine og 

 langs Veikla. Man kunde ved forste oiekast tro at dette forhold hoved- 

 sakelig var fremstaat som et resultat av kulturpaavirkning (uthugst og op- 

 rydning). Men kalktuffen viser os ganske tydelig at nutidsvegetationen har 

 sine retter langt tilbake i tiden. 



Alnus-tuffen utfylder et hul mellem furutuftens tid og nutiden; og det 

 helhetsbillede som vi nu faar av Leinetuffen, er ganske anderledes har- 

 monisk end tilfældet var tidligere da oretuffen ikke var kjendt, og da furu- 

 tuffen saa at si braastanset, uten spor av o\-ergangsled til stedets recente 

 vegetation. 



Hvad der ligger mellem furutuffen og Alnus-tuffen, og hvorledes vege- 

 tationen har artet sig paa voksestedet i dette tidsrum, er foreløbig h3-llet i 

 mørke. Diskordansen og den sterke nedbrytning av furu- 

 tuffen i tuffens nordreog sydostlige del (nedenfor veien) 

 viser at tufkilden har stoppet op; der er ingen antyd- 

 ning til overgang mellem furutuf og oretuf Forvitringen har 

 til og med grepet om sig endda dypere; saaledes er i profilene nedenfor 

 veien baade Dryastuften og bladtuffens øverste del forvitret. Dog foreligger 

 her en anden mulighet, som ikke bør oversees, nemlig at baade Dr3'astuffen 

 og de øverste lag i bladtuffen paa dette sted kunde være vitret ned alle- 

 rede i slutten av Dryastuffens tid (saaledes som i profil XIX og XX); de 

 to forvitringshorisonter skulde altsaa møtes. Forøvrig er den første even- 

 tualitet slet ikke udelukket; ti furutuffen kan paa dette sted ha været meget 

 mindre mægtig end hoiere oppe i bakken (det samme ræsonnement gjælder 

 ytterprofilet i tverserien (nr. XXII). 



Jeg skal foreløbig ikke opholde mig nærmere ved denne interessante 

 diskordans, men isteden fæste opmerksomheten ved et andet forhold, som 



