1 92 1. No. g. 



KALKTLTSTUDIER I GL'DBRAXDSDALEN. 



6i 



Fig. 17 viser en del av profilet. Den underste papirremse avmerker 

 „jerntLifFens" grænse mot det underliggende morænegrus; den utfylder 

 ogsaa mellemrummet mellem de to store blokker og kitter disse fast 

 sammen. Papirkorsene er fæstet i jords tri pen mellem bladtuften og 

 furutuften. Mellem kors nr. 2 og 3 fra venstre markerer en tynd horisontal 

 papirstripe den „knækkelige" tuf underst i furutuf komplekset. 



Av billedet og den skematiske figur 18 ser man at alle tuflagene 

 hel der os to ver, hvor de desuten blir smalere. Desuten skraaner 

 alle lag ganske sterkt ret i mot iagttageren. Disse stratigrafiske 

 eiendommeligheter beviser at tuffen umulig kan være avsat av en 

 kilde fra ost eller nordost. Den eneste mulige tvdning er den, at 



T<7 



. - //TV. 



Fig. 18. Pro'il fra bækkens ostsid;?, Gillebu. I = I\Iorænegrus med blokker. II = bladtut- 

 kompleks. III = jordstripe. IV = furiitufkompleks. Overst raahumus og muld. 



lagene engang har fortsat s a m m e n h æ n g e n d e o \- e r t i 1 \- e n s 1 1" e, 

 urglasformig, men senere er blit bortcrodert av bækken. Dermed er 

 sammenhængen med tufmassene paa bækkens vestside git, og vi kan med 

 sikkerhet paastaa at Gillebutuffen oprindelig har ligget som en skjoldformig 

 masse over det sted hvor nu bækken har sit lop. 



Profilet viser ogsaa at furutuften er ytterst forvitret og daarlig opbe- 

 varet. Dette fænomen er endda mere fremtrædende paa bækkens vestside. 



Profil II. \'estsiden. 



Profilet er optat xis à vis 1, men noget mere mot nord, og like i 

 randen av bækkedalen. 

 I. Grovt oksydert grus. 

 11. Morkebrun, jernholdig tufjord, 4 cm. Denne sone manglet hvor der 



laa storre stener i bunden. 

 III. A. Jerntuf, ca. 36 cm. Xedtil \ar den sterkt brunfarvet og hadde 

 en slaaende likhet med utbræ^ndt koks. Mange blader av Hippo- 

 pliars, Biiiila oaorafa, I'(p/////s trnnula, Sali.x sp. 



