KOI.K NOKUlIACiKN. M.-N. Kl. 



A k c I-Stad i et 

 l\ o 111 (• ri k s ta cl i c; t 



Nyckils-tiiriiKt 

 Maridals-trinnct 



Ski (l^iiio-liinnct 

 1 li r^cr-iriiinet 



(O^KN 1911 1. C, IjJOKL^KKK J913 1. cl. 



At disse dobbeltrækkcr er os ci 11 a ti on sm oræ n c r (uven 1904), 

 dannet under fremstot av isranden, fremgaar av de intramorænale fore- 

 komster av niai-int 1er tildels med marine fossiler, som man nu har kunnet 

 paavise i saagodtsom alle de nævnte morænerækker. Disse mange sving- 

 ninger i brærandens stilling under tilbakerykningen er av stor teoretisk 

 betydning for dt-n absolute kronologi ; det er nemlig vanskelig at avgjore 

 hvor store tidsrum disse oscillationer repræsenterer. Man har her en ganske 

 væsentlig feilkilde som maa tages med i beregningene. 



Nordenfor Romerik-stadiet moter vi en vældig morænerækkc foran 

 Mjøsen — Hurdalsvand — Randsfjorden — Spirillen, som man oprindelig betegnet 

 som „indsjotrinnet" eller det „epiglaciale" trin (tig. 29I. De fænomener som 

 knytter sig til denne række, er omstridte. 



ØYEN har i denne moræne fundet svære blokker av fint skiktet hav- 

 ler op til 4 — 5 m. i diameter (191 5 1. c. p. 310), hvilket viser at bræene her 

 har rykket frem over en tidligere havbund og plöiet op lerlagene foran sig. 



I lermassene paa den romerikske slette som er avsat foran denne 

 bræfront, gjorde Oyen sine opsigtvækkende fund av den yngste Po/i/andia 

 arcfica-ïsium (1903 1. c). Mens man kun har den ældre Porf/aiic/ia iYo/c/ia)- 

 fauna (ældre og yngre Yo/dia-ler efter Brøggers terminologi 1900 — 1901} 

 utenfor raene eller i nær tilslutning til disse ^ har man faktisk paa et langt 

 senere stadium en fornyet opblomstring a\- Portlaiidia arctica (i en eiendom- 

 melig mindre varietet) paa Romerikssletten. Man har villet forklare dette 

 fænomen ved at anta at ishavsmuslingen trak sig tilbake fra Vänernbassinet 

 og nordover og optraadte som relikt paa Romerike (De Geer, Geol. Foren. 

 Förh. 1913 p. 308 — 309). Men dette er ingen tilfredsstillende forklaring 

 paa det faktum, at Portlaiidia arctica her har en ny blomstringstid. 

 ØYEN har nu fundet den paa en mængde lokaliteter helt op til Elverum og 

 Solør (Norsk Geol. Tidsskr. 19 13 p. 2). En relikt, som tydelig avhænger 

 av temperaturforholdene i vandet, opviser ikke uten videre en saadan paa- 

 faldende leved^'gtighet og spredningsevne. 



En hel række andre kvartær-geologiske fænomener har fort Oyen til 

 at opstille det saakaldte „Portlaiidia-iiivaa" som en egen avdeling i vort 

 lands kvartærhistorie. 



En ældre og en yngre Portlaiidia a rctica-ïorendQ avdeling var allerede 

 tidligere kjendt fra Trondhjemsfeltet ved Oyens undersokelser, og viste sig 

 at være ikke alene petrografisk forskjelligartet, men var ogsaa adskilt ved 



' Cfr. dog ØYEN 19 1 5 1. c. 



