ÏÇST. Xo. 9- KALKTLTSTUDIER I GUDBRAXDSDALEN. II9 



om end ikke saa decidert som palæobotanikerne i sin tid antok ^ Det er 

 ingen grund til at anta at forholdene i Gudbrandsdalen har stemt fuld- 

 stændig overens med forholdene paa Sjælland eller i Mellem-Sverige; i 

 nutiden er jo forskjellen betydelig mellem disse omraader. 



Blvtt har i sin avhandling trukket en hel del konsekvenser av den 

 subarktiske bladtufs forekomst i bunden av tuffene. Han har utvilsomt ret 

 i at klimatet dengang \ar koldere end nu (1892 p. 27I; ti alle de iagttatte 

 planter og snegler er subalpine, tildels alpine; ingen sydlig art er fundet. 

 Dette er saa meget mere paafaldende som baade Leinebakkene, Gillebuskraa- 

 ningen og lien ved Nedre Dal i nutiden opviser en mængde sydlige, varme- 

 kjære arter. Men naar Blytt desuten paa grundlag av de manglende makro- 

 skopiske fururester hævder at hele Gudbrandsdalen fra Mjøsen av har ligget 

 over furuens grænse i denne forste tid, kan neppe dette ræsonnement be- 

 tragtes som overbe\'isende, selv om det er ilildt logisk konsekvent. Furu- 

 pollenets forekomst staar her iveien og maner til forsigtighet. Jeg skulde anta 

 at Leine har ligget over furugrænsen, og at denne har ligget betydelig lavere 

 end i nutiden; men opfatningen paa dette punkt maa nodxendigvis bli 

 noget subjektiv. 



Den subarktiske bladtufbænk er meget vigtig, idet den viser os at 

 allerede i denne periode hadde bræene i det centrale Norge 

 trukket sig til bake til hoifjeldet. En vedvarende ispolse over 

 midtre del av Gudbrandsdalen helt til boreal tid er saaledes en levende 

 umulighet; vi har her frodig lovskog hele veien fra Kvam til Faaberg. 

 Under omtalen a\' Jemtlands tuffer kommer jeg tilbake til dette vig- 

 tige punkt. 



En speciel interesse knytter sig til forekomsten av Hippopliars rltaiii- 

 Jioidcs ved Gillebu og den undre Z)rv(7s-horisont ved Leine. Hippophacs 

 og dens indvandring \il bli nærmere behandlet i det specielle avsnit 

 „Hippophaës-problemet". Hvad vi her særlig skal merke os, er at denne 

 busk er en av de planter som har lettest for at tape i konkurrencen med 

 andre trær og busker. Av hele dens forekomstmaate i nutiden har en 

 række botanikere trukket den bestemte slutning, at Hippophacs i hoi grad 

 er 1 y s e 1 s k e n d e, og at dens værste fiende er tætte bestander av skog- 

 dannende trær. Derfor formaar den i nutiden kun at hævde sig dels paa 

 strandkanter langs Nordeuropas kyster, hvor andre planter ikke kan 

 gjore den rangen stridig (flyvesand, storstenet strand, overalt lokaliteter 

 hvor konkurrenceforholdene er lette), desuten langs flodbredder og 

 gruset-stenete bækkedaler i Mellemeuropa og Centralasien, h\or likeledes 

 konkurrenceforholdene er lette paa grund av den urolige jordbund. I kli- 

 matologisk henseende er den indifferent i hoi grad, idet den 

 kan trives saavel langs Norges og Englands nedborrike kyst som i Asiens 



' Allerode ovenfor (Generel del, avsnit II) har jeg berørt dette problem under omtalen 

 av plantevandringer fra Norge og østover ind i det centrale Sverige. 



