uoi.i- N()i<i)ii.\(,K.\. M.-N. Kl. 



orkcntraklcr (Kim-pkn 1. c. p. 644I. I*<ii gaar i Himalaya 5000 in. o. h., i 

 Alperne 1900 m. <>. h. (ifolj^c nicfklcleise tV;! I )r. II. G.wis, München). 



F'orekonisUn av I lippoplinr^ i det centrale \orge i subarktisk tid vificr 

 at forholdene her hai- været ganske eiendommelige, og taler til gunst for 

 den opfatning, at lysaapne bjerkeskoger har været fremherskende. 



Det er likeledes hoist interessant at 1 lippopluu's blir mere sporadisk 

 opo\er i bladtulTen, og at den forsvinder med denne, altsaa for 

 lui-utiiffens dannelse begynder. Da jordstripen \ed Gillebu maa tolke.s .som 

 boreal, kan man med god grund paastaa, at llippophaës i Gud brands- 

 dal en utdor under boreal tid eftersom fu ruskogen tykner 

 til, og at \'\ netop i fur uens sukcessive dominans har aar- 

 s a k e n til artens u t d o e n ( beskygning) ' . I det hele tat kaster Hippo- 

 pliaës et eiendommelig lys over denne subarktiske periode. Livskaarene 

 maa for plantene tildels ha været ganske ekstraordinære, og dette tidsrum 

 gjemmer utvilsomt paa mange botaniske henuneligheter som nok kunde 

 gi os noklen til forstaaelsen av visse arters eiendommelige utbredelse i 

 nutiden. 



Den undre Dryashorisont ved Leine supplerer Plippnphacs paa en ud- 

 merket maate. Rigtignok er Dryas octopetala økologisk set en noget anden 

 t3^pe end Hippopliai's, men begge er lyselskende, og det er ganske 

 paafaldende, at det \'ed Leine er furuen som i slutten av 

 boreal (senboreal) tid gj o r ende paa fjeldplantene i likhet 

 med Hippophaës ved Gillebu (ofr. den lokale „klidagtige" förna-tuf ved 

 Leine med de sidste Z)r>'as-blader). I furutuffen finder man hverken Dryas, 

 Salix reticulata eller Hippophaës. Der er her en loxmæssig paralellitet til- 

 stede mellem furuens tiltagende kvantitet (fra subarktisk til senboreal tid^ 

 og ovennævnte fotofile planters avtagende frekvens og utdøen, som ikke 

 beror paa tilfældigheter. Og disse rent biologiske forhold bekræfter 

 efter min mening den opfatning som jeg ovenfor har gjort gjældende med 

 hensyn til Gudbrandsdalens plantevekst i subarktisk tid. Disse fænomener 

 er ogsaa av den storste betydning naar vi senere skal prove at sammenbinde 

 Jemtlands og Gudbrandsdalens kalktuffer. 



B. Den boréale tid. 



Under boreal tid har tufavsætningen stadig avtat og snart ophørt saa- 

 godtsom fuldstændig, og isteden indtrær forvitring baade ved Leine og 

 og Gillebu. Samtidig med denne avtagen i fugtighetsforholdene ændres 

 vegetationens karakter. En xerofil Dryasmatte utbrer sig ved Leine paa 

 den fugtige bjerkeskogs bekostning eftersom lerbakkene tørres mer og mer 

 ut, og til slut finder vi her en meget aapen og spredt bjerk-furuskog, som 

 hai tillatt en bundvegetation av fotofile arter. Furuen gior nu sin indtræ- 



' Cfr. SiEGRiST, R. : Die Auenwälder der Aare 1. c. Her findes ypperlige eksempler paa 

 hvorledes furuen langs llodbredder i Schweiz dræper Hippo/iat^s-hest&ndene lp. 156— 157I. 



