I92I. No. 9- KALKTLFSrrniER I GL'DBRAXDSDALEX. I23 



til at slutte det samme om bjerken. Bjerkegrænsen kan tor den saks skyld 

 gjerne ha ligget relativt stille eller kun undergaat svingninger i mindre 

 skala. Ja, man maa regne med den mulighet, at i postglacial tid har kanske 

 furiien, altsaa et naaletræ, dannet baade skoggrænsen og trægrænsen i de 

 skandinaviske tjeldtrakter i likhet med forholdene i Alperne, Sibirien o. s. v. 

 i nutiden. Det nuværende bjerkebelte eller „regio subalpina" skulde da i 

 overensstemmelse hermed \-ære et forholdsvis recent fænomen, opstaat efter 

 varmetidens slut (furuen har rykket ned, mens bjerken er blit staaende, 

 eller har ialfald ikke rykket saa langt ned som den forste; de har opført 

 sig forskjellig og ua\hængig av hinanden). 



Dette ræsonnement, som i første række skyldes Dr. Th. C. E. Fries' 

 epokegjørende studier i Torne lappmark, er ialfald teoretisk set meget 

 vigtig og skjærper problemstillingen i hoi grad, likesom det angir retnings- 

 linjene for den fremtidige forskning. 



Selv om Gudbrandsdalens tuffer, paa grund av furuens noget tvilsomme 

 stilling i den første tid, ikke taler et helt avgjorende sprog paa dette punkt, 

 synes det mig dog txingende nødvendig at anta at vi i subarktisk (\istnok 

 ogsaa i boreal) tid, altsaa for den egentlige varmetid, har hat en subalpin 

 bjerkeskogsregion i det centrale Norge likesom i nutiden, fremkaldt av et 

 subalpint klima, men med andre grænser end i nutiden. 



Om regio alp in a, hvis utstrækning hænger paa det noieste sammen 

 med regio subalpinas, uttaler Serxander som sin mening (Herjedalen 1910 

 1. c. p. 208) at „regio alpina icke en gang omedelbart efter isens afsmältande 

 kunnat vara mera utstrcäckt an i nutiden, utom tvärtom mycket snart maste 

 genom skøgens uppryckning ha reducerats i sådan skala at troligen mànga 

 af de forst inkomna Ijällväxterna utdött". Dryastufifen ved Leine og det 

 ræsonnement som Jeg har fremfort i anledning av de merkelige skifer- 

 klippers vegetation, fører tiog til det resultat, at fjeldplantene i det mindste 

 i begyndelsen av boreal tid har hat en større utbredelse end i nutiden. 

 Jemtlands kalktufter synes at vise det samme. Ialfald har y\ her et inter- 

 essant fænomen som vi bør stoppe op for og ikke negligere. Vi bor være 

 taknemmelige for ethvert lite indblik vi faar i disse gamle perioders plante- 

 vek?t og klimatiske forhold. For endda er de i stor utstrækning indhyllet 

 i mørke. 



For det sydlige Skandinavien antar man med rette at den boréale tid 

 indwarsler de varmekjære lovtrærs æra i norden og i det hele tat ind- 

 vandringen av sydlige og sydostlige typer, som saa i løpet av warmetiden 

 spredte sig vidt utox^er landet baade nordo\er og vesto\'er (Blvtt, Haxsex, 

 Serxaxder 1. c.). 



El/ sa!ll/^lCl//ig/n'//^^ nicllnn Giidbraiidsdalciis og JciiitlaiKh kalktiiff'cr. 



En korrelation mellem Gudbrandsdalens og Jemtlands tuffer er tildels 

 vanskelig at gjennemføre. Ovex behandler dette problem i sit sidste arbeide, 

 og angriper her baade Sernanders og Halles tolkning av de jemtlandske 



