124 KOLK NOUIJIIAGKN. M.-N. Kl. 



rorckomstcr. Men nogen liltVedsslillende forklaring (aar man clog ikke; 

 i grunden l.ii- ()^'i:.\ sporsniaalel staa liildstændig aapr-nt. 



Imidlertid aapner ll.\ii.i;s interessante under.sokel.ser nye muligheter 

 l(ir en k()ii-elati(in mellem disse iK^rske og svenske tuffer. Hallk har 

 trukket frem en række nye stratigrafiske og biologiske momenter (19J5 

 I. c. I, som er :\v den allerstørste værdi, og som i al korthet kan resumeres 

 i folgende punkter: 



1. I hunden a\' jenitlands tuffer er dei' i de ældste tuffer antydning til 

 en smal undre sone uten fururester; ialfald er furuen her sparsommere 

 end ellers. 



2. Drvas octopetala og Hippophäcs optrær i denne undre sone i stor mængde 

 og karakteriserer den. De fors\inder opad eftersom furuen ©ker, 



3. I loiere oppe i lagrækken dominerer furuen. Granen mangler. 



I'Virskjellen mellem disse tuffer og de norske ligger i forekomsten av 

 blad tufbænken i Gudbrandsdalen, hvilket baade Andersson og Birger 

 (1912 1. c. p. T45) og Halle (191 5 p. 38) finder paafaldende og vanskelig 

 at forklare. Saaledes stiller altsaa saken sig set med svenske eine; for 

 os, som har arbeidet med de norske tuffer, er netop den manglende 

 bladtuf i Jemtland vanskelig at forstaa. 



Men bortset fra denne undre tufbænk, er likheten meget fremtrædende. 

 L i k e s o m i Jemtland f o 1 g e s D r 3' a s og H i p p o p h a ë s ad o g s a a i 

 de norske tuffer og forsvinder samtidig. Rigtignok er de her 

 endda ikke fundet sammen, men dette betyr ikke saa meget da stratigrafien 

 ved Leine og Gillebu stemmer fuldstændig overens. — I begge til- 

 fælder er det en ökning i furuens frekvens som er utslag- 

 gi vende og skjæbnes vanger. 



Seknander har senere i overensstemmelse med Halles fremstilling 

 tolket den Z^rvas-matte som optrær i bunden av visse jemtlandske tuffer, 

 som en „senboreal hede" (1915 1. c. p. 540), og det ligger i det hele tat 

 snublende nær at sammenstille denne med Dryastuffen ved Leine, som vi 

 ikke finder anden plads for end netop i den boréale tid. 



Men hvorfor er der da ikke ogsaa utviklet en bladtuf i Jemtland? 

 Dette kan hovedsakelig bero paa to ting: enten har de klimatiske forhold 

 her lagt hindringer iveien for tufdannelsen i den første tid efter isens av- 

 smeltning, eller rester a\' indlandsisen har persistert længer 

 i denne del av S k a n d i n a \- i e n end i det centrale Norge. 



Ved studiet av Ragundasjoens uttapning har svenske geologer (De 

 Geer 1915 1. c. p. 191) forsokt at fiksere tidspunktet for den ostlige isrests 

 tvedeling (bipartition) i en nordostlig og en sj-dvestlig del, og man er 

 nu tilboielig til at ville henlægge denne begivenhet til boreal tid (Sernander 

 19 1 6 p. 539). At der i det centrale Norge umulig kan ha ligget igjen nogen 

 isrest i boreal tid, har jeg allerede ovenfor omtalt. Det store sporsmaal 



