ig2I.Xo. 9- KALKTUFSTUDIER I GUDBRANDSDALEX. I25 



blir da h\'oiiedes disse opfatninger skal kombineres sammen. Hvis \irkelig 

 isrestens bipartition forst skedde saa sent som i boreal tid, hvor stor ut- 

 bredelse hadde da den tilbakeblivende sydvestlige del av isen? De Geer 

 synes at være fuldt opmerksom paa at der her er \anskeligheter tilstede, 

 idet han paa sit kart (19 15 1. c.) over isens bipartition ikke bringer den 

 sondre islobe til nogen naturlig avslutning vestover i Norge. 



Jeg skal her ikke gaa nærmere ind paa dette problem, som er meget 

 vanskelig. Svenske og norske opfatninger divergerer paa dette punkt ganske 

 sterkt. M3'tilus-nivaaet og Pordandia-nivaaet spiller her ind paa norsk side, 

 likeledes tidfæstelsen av de brædæmte sjeer (cfr. avsnit I) o. s. v. 



Men at der efter Halles undersokelser er banet vei for en korrelation 

 mellem de norske og svenske forekomster, anser jeg for gi\et. Mange 

 gode grunder taler for at Drvas-Hippop/iars-sonen i Jemtlands tutfer skriver 

 sig fra boreal tid, og dette bekræfter den mening som jeg ovenfor har 

 hævdet, nemlig at denne periode maa ha været specielt gunstig for fjeld- 

 plantene. Aarsakene hertil kan dog ha været forskjellige. 



Furutuflfen i jemtlands-forekomstene tolkes av Sernaxder som adantisk, 

 nærmere betegnet som gammelatlantisk (1. c. p. 540). Forfatteren tænker 

 sig at tufavsætningen her er blit avsluttet forholdsvis tidlig „genom det 

 •öfversilande vattnets sjäfdränering i distinkta erosionsfàror". Imidlertid er 

 det al grund til i fremtiden at undersoke det muld- eller humuslag noiagtig 

 som pleier at overdække furutuften; for efter den erfaring som undertegnede 

 har gjort baade ved Leine og Gillebu, er det meget let ved en hastig gra\-- 

 ning at overse eventuelle forvitrede 3'ngre tufrester i jordlaget. Disse er 

 ofte forsvindende smaa, men kan allikevel gi værdifulde oplysninger (cfr. 

 Alnus-tuffen ved Leine og de ubetydelige furutufrester i visse profiler ved 

 Gillebu). 



Hippop}iai-s-problci)ici. 



I den foregaaende fremstilling er Hippophars rliaiiiiioidrs nævnt flere 

 ganger. Denne arts merkelige utbredelse i nutiden og dens fossile fore- 

 komst paa Gotland, i Jemtland og Asele lappmark har siden lang tid til- 

 bake sat plantegeografenes fantasi i bevægelse. Meningene om dens ind- 

 vandringsveier til Skandinavien har \æret noget delte, og flere teorier har 

 været opstillet i sakens anledning. 



Paa kartet fig. 36 er alle kjendte norske og svenske lokaliteter for 

 nulevende og fossil Hippophars indtegnet. For F"inlands og Danmarks ved- 

 kommende er fremstillingen noget ufuldstændig, men hovedlinjene i plantens 

 utbredelse trær dog tydelig frem. Langs Tysklands Ostersjok3'st er bare 

 nogen faa lokaliteter indlagt. Hippophars forekomst i Kurland er tvilsom 

 (ældre angivelser hos Koppex I. c, men ikke gjenfundet i nyere tid). 



Av de fossile findesteder er F ^ Fröjel paa Gotland (G. Anderssox 

 1895 1. c. p. 45), G =^ Gillebu i Oier (O vex 191 7). De jemdandske lokali- 



