134 



UrjI.K NOKI>MA(,KN. M.-N. Kl. 



Da dette faunistisk set er av utpræget sydvestlig karakter, tolker han ogsaa 

 mppoplinfs som sydvestlig. „Den synes derfor at \'ære paa det noieste 

 samnnnknvttct med den lici' oinliaiidlfde periodes he-le klimatpræg, der var 

 a\- utpræget sydvestlig karakter" (1920 1. c. p. 322). 



OvK.N indtar altsaa et standpunkt som er diametralt motsat KOh'ENS, 

 Pai.m(;rkns og andre botanikeres. Imidlertid synes Øven ikke at kjende 

 til disse hovedverkt r inden //.'/'/)ry>//''//',s-litteraturen ; lian citerer dem ialfald 

 ikke. Han berører ikke plantens biologi i nutiden, og nogen 

 diskussion av forskjellige forklaringsmuligheter finder man ikke. Da jeg 

 ovenfor tilstrækkelig har belyst sporsmaalet om Hippopliacs' forhold til 

 klimatiske faktorer, skal jeg her kun omtale plantens relation til Pholas- 

 nivaaet. 



Da J lippophars ved Gilkhu ei" knytttt til bladtufbænken og denne av 

 Oyen tolkes som „infraboreal" og synkron med hans Pliolas-iiivaa (cfr. 

 oversigten i avsnit 111), er Oyens standpunkt forstaaelig. 



Men ved Gillebu moter vi det merkelige fænomen, at Ilippophacs 

 fa k t i s k h a r sit m a k s i m u m allerede i b 1 a d t u f b æ n k e n s aller- 

 underste del (tuffens underside). Den har været tilstede i store mængder 

 netop da tufdannelsen begyndte; blokkenes underside viser os et 

 avtryk av markens overflate paa dette tidspunkt. Man maa derfor anta at 

 denne art har været tilstede eller indvandret allerede under den konti- 

 nentale periode umiddelbart efter isens av smeltning, som 

 gik forut for tufdannelsens begyndelse. Ialfald er der ikke levert 

 noget bevis for at P/ippop/iars forst er indvandret under den periode som 

 udmarker sig ved bladtufdannelse. Heller ikke paa dette punkt virker 

 ØYENS fremstilling overbevisende. 



Sammenholder man Hippophacs' fossile forekomst paa Gotland (G. An- 

 dersson 1895 1. c), i Jemtlands kalktuffer, i Làngsele sydligst i Lapp- 

 marken og ved Gillebu i Norge, kommer man til det resultat, at denne 

 art maa ha hat en \id og vistnok temmelig sammenhængende 

 utb redelse o\'er hele den skandina\iske hal\-o i subarktisk 

 og utover i boreal tid for fu ruskogene (i syd skoger av ædle 

 løvtrær) begyndte at fa a o ve r take t'. Dog er det mulig at den i 

 indlandet har foretrukket kalktrakter. Allerede i boreal tid begyndte ned- 

 gangen, og litt efter litt dode den ut baade i det centrale Norge og i 

 Jemtland— Lappmarken. Kun langs kystene og paa et par specielt gun- 

 stige indlandslokaliteter i Nordlands fylke har den evnet at holde sig til 

 nutiden. Ved den Bottniske Bugt synes den at like sig bedst, takket være 

 landhævningen i disse trakter. Det er ingen grund til at anta at 

 denne kystutbredelse i og for sig er et sekundært fænomen. 

 G. Anderssons fund av fossil Hippophacs paa Alnön i Medelpad i „littcrina- 

 gyttja" viser, som forfatteren selv gjør opmerksom paa (1895 p. 45), at den 



' CtV. G. Andersson 1896 p. 455. 



