igai.Xo. 9- kalktl'fstudier i gudbrandsdai.en. 135 



i lang tid har været kystplante. At sænkninger av landplaten langs andre 

 kyststrækninger i postglacial tid maa ha været skjæbnesvanger for Hippo- 

 pliacs og utryddet den over \isse strækninger, har Halle tidligere gjort 

 opmerksom paa (1. c. p. 43). 



Da Hippopliacs i klimatologisk henseende er indifferent, er det bare 

 naturlig at den i nutiden forandrer og utvider sit utbredelsesfelt og an- 

 lægger nye kolonier ^ Hvis forekomsten i Bohusian er av geologisk talt 

 ung alder og staar i forbindelse med det danske utbredelsesfelt (cfr. kartet), 

 hvilket enkelte forfattere har hævdet (Arnell 1912 p. 232), kan det godt 

 hænde at Hippopliacs i fremtiden vil faa en renæssance langs Kattegat- 

 Skagerakk vsten . 



Selv om problemet Hippopliacs nu kan betragtes som løst i hoved- 

 saken, er det faktiske billede vi for tiden kan gi av dens tidligere ut- 

 bredelse, mangelfuldt. Men fremtidige fund vil nok utfylde hullene. Spors- 

 maalet om arten er indvandret til Jemtland fra Norge eller fra ost, to 

 alternativer som Halle diskuterer, staar fremdeles aapent. Halle synes 

 at helde til den forste antagelse, lalfald er det nu en kjendsgjerning at 

 planten har vokset i det centrale Norge i subarktisk tid^, og naar saa 

 mange andre planter har vandret fra Norge ind i Sverige (cfr. Serxander 

 19 1 o), kan dette ogsaa meget vel ha været tilfældet med Hippopliacs. 



Om denne art oprindelig fulgte efter det avsmeltende isdække fra syd 

 eller ost eller fra flere kanter samtidig, er omdisputert^. Schwellexgrebel 

 betegner Hippopliacs som en asiatisk steppeplante av østlig type (1905 1. c. 

 p. 191 1. Warmlxg skriver (Dansk plantevekst II Klitterne 1907 p. 150) at 

 den kunde „maaske være indvandret til Sverrig nord om den Botniske 

 Bugt fra Stepper i Vestasien og Østrusland, mens den vel er kommet til 

 Østersøens andre Kyster og til \'esterhavets fra Mellem-Europa, i hvis 

 Bjerge og langs hvis Floder den \-okser. " Da denne sak er meget van- 

 skelig at avgjøre, skal jeg her ikke diskutere den nærmere. 



Alt i alt er Hippopliacs' fossile forekomst meget interessant, idet den 

 viser os at den akt u alistiske tolkning av denne art som en plante for 

 hvem konkurrenceforholdene og derigjennem de edafiske forhold er de ut- 

 slaggivende, er fuldstændig korrekt. Fortiden supplerer her nutiden og 

 omvendt. Og naar Øyen i Hippopliacs mener at ha fundet et typisk 



' BucHENAV har fra de ostfrisiske oer omtalt hvorledes Hippophæ's i slutten av det 19de 

 aarh. har bredt sig østover; den har endda ikke naadd øene Spiekeroog og Wangeroog 

 lAbh. natur \v. Vereins Bremen XVII 1903). 



2 Smith (1920 1. c. p. 139» antyder ogsaa en vestlig indvandringsvei for Hippophacs til 

 Jemtland (cfr. denne forfatters pollenfund I. 



3 Smith (1920 1. c.) fremsætter den antagelse, at Hippopha-s har overlevet den sidste 

 istid paa Norges vestkyst. Dette er dog usandsynlig. Den hoiarktiske fauna som er 

 fundet paa Ørlandet, viser at klimatet paa nunatakker og isfrie omraader langs vest- 

 kysten maa ha været meget strengt. — Desuten viser 'forekomsten paa Gotland at 

 Hippophtt's her har fulgt efter isranden fra syd eller ost. Til Gillebu er den utvil- 

 somt ogsaa kommet sondenfra. 



