136 ROLF NORDHAGEN. M.-N, Kl. 



eksciiipcl paa luoilcdcs plantcartcncs iilhiv dclsc rent generelt styres av 

 klimatologiske lo\(r (I. c. ]). 323I, saa maa dette eksempel siges at være 

 meget litc lykkelig \algt. 



i 1\ is ikke I llp/^apliars hadde været kjendt i fossil tilstand, vilde menin- 

 gene om dens iiid\ andiingstid og indvandringsveier utvilsomt ha været endda 

 mere divergerende. Med utgangspunkt i h\ad vi nu vet om denne art, 

 kunde det sporsmaal reises, om vi ikke inden vor flora ogsaa har andre 

 arter som endda ikke er fundet fossile, men Inis historie har faldt sammen 

 med I lipptipliai's' . I (iiidhrandsdalen maa man i denne forbindelse specielt 

 ta^nke paa „klaariset", Myricaria ^cniiaiiica. Den er meget sterkt av- 

 hiengig av de edafiske forhold og utkonkurreres meget let av andre trær 

 og busker hvor bunden er stabil; kun paa sandige og stenete elvebredder 

 som oversvømmes i flomtiden, danner klaariset egne krat. Planten har i 

 Skandinavien et nordlig utbredelsesfelt i Tromso — Finmiark fylke og et 

 centralskandinavisk fra Honefoss til Namdalen (med forgreninger over til 

 Sogn og Nordfjord). Fra det trondhjemske har dette felt en utloper ind i 

 Sverige (ialfald tilsynelatende), hvor Myricaria langs Indalselven naar frem 

 til den Bottniske Bugt. Man maa anta at denne art i tiden efter isens av- 

 smeltning og for furuskogenes tid har hat specielt gunstige livsbetingelser og 

 rike spredningsmuligheter. Men desværre vet vi endda intet om dens ind- 

 vandringstid ^ I Central-Asien optrær den ofte sammen med Hippophaës^; 

 saaledes skriver Drude: „Hippophacs rhamnoidcs, noch am Kuku-nor bis 

 3600 m. Höhe ansteigend, wird bis 20 Fuß hoch; oft begleitet ihn die in 

 Hochtibet am höchsten steigende Myricaria i^rnnauica'''' (Handbuch der 

 Pflanzengeographie 1890 p. 409). 



En anden merkelig art av subarktisk præg er Astcr sithintcgcrrinms 

 (Resv. & Ostenfeld), som i nutiden har et meget isolert utbredelsesfelt 

 ved Aursunden nord for Roros. Ifolge dr. Resvoll er planten sterkt av- 

 hængig av de edafiske faktorer; den er knyttet til et parti av den gruset- 

 sandige strand hvor skogen ikke gaar ned til sjoen^. Netop av denne 

 grund frygter man for at reguleringen av Aursunden kommer til at bety 

 plantens dod; den magter nemlig ikke at trænge sig ind i sluttede natur- 

 lige samfund. — Hvis Hippophacs ikke hadde eiet sin merkelige klimato- 

 logiske plasticitet og sin evne til at taale en god portion salt i substratet, 

 vilde den i nutiden utvilsomt ha fristet en 3-tterst kummerlig tilværelse. 

 Den er utdød over milevide strækninger fra Oier og helt til Lappmarken. 



1 Cfr. Andersson & Birger 19 i 2 p. 167. 



2 Dette er vistnok ogsaa tilfældet et par steder ved Trondhjemsljorden og i nærheten 

 av Sundsvall. For Tysklands vedkommende cfr. Graebner : Die Pflanzenwelt Deutsch- 

 lands 1909. I Schweiz optrær disse to arter ofte sammen, f. eks. i Tessin, hvor jeg 

 mellem Mesocco og Bellinzona har set vakre blandede krat paa elvenes grusavleiringer. 



3 Cfr. Th. Resvoll & Ostenfeld : Den ved Aursunden fundne Aster. Nyt Magazin f. 

 Naturv. B. 54. 19 16 p. 6. 



