I'. A. rtVKN. 



M.-\. Kl. 



koiiisl 111« il <l< II svenske \((l din ;i\' I'Ai.Mf.KKN beskrevne rikc forekomst 

 av arten |)aa Alaiulsoeiie (I liiiixiph.n' s iliainnoides auf Alanrl, I Iclsingfors 

 IQ12I. Den mangier riildsta-mlii; i del eiirojjæiskc Kusland med undtagelse 

 av et par ii()^( I l\ ilsomme findesteder i Kurland, men saa optrær den ofte 

 i mandslmide paa den tyske Ostersjøkyst. Og man kunde nok med Köppf.n 

 sporge: „warum er im südwestlichen Finland wächst und dann, das west- 

 liche Estland, l.ivland und Oesel überspringend, erst wieder in Kurland 

 aiiftiitt?" Ki'M'iM'.N slutter sig saa til Naiiioksis hypotese, at dens forekomst 

 samnu n med I )ryas i norrlandske kalktulTer viser dens alpine karakter, og 

 at (len derfor er trængt ned til kysten av senere indvandrede planter. Det 

 er til denne anskuelse ogsaa IIögi^om har sluttet sig: „hvad f('irkl åringen 

 af nu xidrrxda växtgeografiska foreteelse angår, sa synes det vara antagligt, 

 att dessa växter förut haft ett mera sammanhängande utbredningsomrâde, 

 men att de blifvit spningda genom förändrade geografiska och klii7iatologiska 

 fcuiiallanden och diinned Rjljande invasioner af nya florelement" (Norrland, 

 naturbeski-ifning, 1906, pag. 335). Gunnar Andersson synes derimot at 

 ha sluttet sig til den av Hansen fremhævede betragtningsmaate: „Ich habe 

 schon, wo die Verbi'eitungswege der arktisch-alpinen F'lora besprochen 

 wurden, hervorgehoben, wie von dem früher eisfreien Land im Westen 

 dieselbe sich gegen Osten verbreitet. Diese Verbreitung talaufwärts von 

 der milderen Westküste der Halbinsel aus ist während der ganzen Spät- 

 quartärzeit in bedeutendem Umfange weitergegangen, besonders in gewissen 

 Gebieten und während des Temperaturmaximums. Die Pässe lagen teils 

 infolge des wärmeren Klimas, teils wegen der Landsenkung biologisch um 

 rund ca. 300 m. niedriger als heutzutage. Besonders im nördlichen Skandi- 

 navien haben wir aus dieser Ursache in unseren Tagen von vielen Pflanzen 

 nicht weniger als drei verschiedene, der Längsaxe der Halbinsel parallel 

 verlaufende Verbreitungsgebiete" (Résultats scientifiques du Congrès Inter- 

 national de Botanique Vienne 1905, pag. 79), og derpaa utvikler han dette 

 sammesteds i tekst og kartografisk som i) Atlantisches Gebiet, 2) Alpen- 

 täler-Gebiet, 3) Bottnisches Gebiet, og tilføier: „in einigen Fällen, wie 

 Hippophaë rhamnoidcs, kann die Art in einem von dem drei Gebieten ganz 

 ausgestorben sein, wird aber fossil gefunden" (1. c. pag. 79). 



Halle, der diskuterer artens forekomst i de jemtlandske kalktufter, 

 anfører saavel Nathorsts opfatning av disse som tidligere liggende nær- 

 mere kysten som den ogsaa ovenfor anforte sprængningsteori med hensyn 

 til vegetationsforholdenc. Desuten omtaler han ogsaa Anderssons anskuelse: 

 „Hippophaë har med björkskogen spridt sig ötver Sverige till norra Skan- 

 dinaviens såval kust- som ijälltrakter. Från dessa har den genom de jämt- 

 ländska och lappländska fjällpassen utbredt sig utefter floddalarna till Atlan- 

 tiska hafvets stränder. Pa grund af förhallanden, som det ännu icke är 

 möjligt att med bestämdhet afgöra, bar arten troligen under senare delen 

 af furens tid äfven utdött i Norrlands centralare delar" (cfr. ogsaa Anders- 

 son: Svenska Wäxtvärldens Historia, 1896, pag. 27 — 2g), og videre fort- 



