I92I. No. 12. HIPPOPHAËS RHAMXOIDES L. • 5 



sætter Halle: „\'ad Hippophaës vertikala utbredning i tuflferna angår, har 

 ett rätt markligt förhallande framgâtt ur undersökningen av de ovan be- 

 skrivna avlagringarna. Hippophaës vertikala utbredning i de undersökta 

 kalktufterna inom nordöstra delen av kalktutbmradet sammantallar i stort 

 sett med Dryas, d. v. s. arten är inskränkt tili de undre delarna av tuf- 

 ferna" (Sveriges geol. unders. Arsbok 8, 1914, No. i, pag. 38 — 39). Og 

 Halle sN-nes nærmest at stanse ved den ogsaa av tidligere forfattere frem- 

 hævede „ståndortens avgörande betydelse — underlägsenheten i kon- 



kurrensen med andra former jämte en stor plasticitet i förhällande till 

 klimatet" (1. c. pag. 40) som betingelse for den eiendommelige utbredelse. 

 Og han finder da at „ur denna synpunkt synes associationen Dryas — 

 HippopJiac lätt forklarlig och naturlig. Det är i bcâda fallen den rikliga 

 tillgangen på nytt land vid isens recession och issjöarnas avtappning, som 

 varit bestämmande. Sarskilt är det klart, att synnerligen gvnnsamma växt- 

 platser maste ha statt HippopJiac till buds utmed issjöarnas stränder, dar 

 de successiva avtappningarna framkallade nya landvinningar. Genom dessa 

 avtappningar nåddes alltså samma resultat som genom den pågående land- 

 höjningen vid Bottniska viken" (1. c. pag. 40). Og Halle kommer med den 

 forresten meget fornuftige bemerkning: „for övrigt är det ju möjligt — då 

 det är ovisst, om vi känna den alra forstå flora, som tog landet i besitt- 

 ning — att Hippophac inkoinniit nagot efter Dryas liksom den sannolikt 

 kvarlevat langre" (I. c. pag. 41). Men naar han saa direkte fortsætter: „pa 

 grund av klimatets snabba förbättring behover i alla händelser tidsskillnaden 

 ei hava varit lang" (1. c. pag. 41), saa berører han med en gang netop et 

 av de punkter hvor jeg, paa grund av den maate hvorpaa den kvartær- 

 geologiske utvikling viser- sig at ha fundet sted i vort land, har set mig 

 nødsaget til at stille mig i skarp opposition til den svenske kvartærgeo- 

 logiske forsknings resultater med hensyn til tidssporsmaalet. 



Og til en nærmere belysning av dette forhold igjen blir det nødven- 

 dig at vi fortsætter vor undersokelse av Hippophaës nuværende forekomst 

 i syd og sydvest for om mulig at bli istand til at se dens utbredelsesfor- 

 hold under en noget anden synsvinkel, i lys av fund jeg gjorde av denne 

 merkværdige plante i kalktuffen ved Gillebu forrige aar, og hvorav jeg 

 leverte en foreløbig oversigt under titelen „Norges største Kalktuf" (Aften- 

 posten, 191 7, Nr. 440), likesom jeg ogsaa i en senere artikel „\'or plante- 

 verdens utspring og dens utbredelse til det nuværende omraade" (Trond- 

 hjems Adresseavis, 8de april 19 18) har behandlet det samme emne paa en 

 mere korrelativ maate, om end rent populært. En mere systematisk frem- 

 stilling saavel i geografisk som geologisk henseende har jeg netop under 

 trykning i „Norsk Geologisk Forenings Tidsskrift". 



Der ligger i grunden en skjæbnens og utviklingens ironi deri, at Ha lu: 

 o^^ nærværende forfatter, som anskuer de her omhandlede forhold saa \-idt 

 torskjellig, dog kan enes om folgende, som Halle har formet side 41 i sin 

 allerede ovenfor eiterte avhandling: „De edafiska forhallanden, som med- 



