6 p. A. ØYF.N. M.-N. Kl, 



föi-flc, att arter nicfl vriscntli.i^fn sa olika iilhrcdninj^ sf)m /Jiyns og Hippo- 

 pliai' kiinna i sa stor iitsträcknin.i; IVirckoiiiiiia tillsainiiians i kalktiiffcrna, äro 

 pataglij^cn j^anska aiialr)ga med dem, som göra att nordliga och sydliga 

 former nu")tas i de s. k. sydbergen. Det torde därför kunna anses vara 

 mer all en tillfällighet, att bàda de n.'imnda arterna inga i den bekanta syd- 

 bcrgsfloran från Junkerdalsuren i Saltdalen" (cfr. l)'>'i<i.\f;s avhandling i 

 Nyt Mag. f. Natiirv. i>. 37, 1900, pag. 297 og 298I. 



Vi stanset ovenfor med Uippophacs forekomst paa den tyske Østersjø- 

 kyst. Den mangler fuldstændig paa den tyske Nordsjokyst, men forekommer 

 paa de Østfrisiske øer, hvor den i det 19de aarhundrede har utbredt sig 

 mot øst Uten dog at naa Spiekeroog og Wangeroog. Paa Borkum, som 

 jeg besøkte sommeren 1910, fylder den hele dynedale, som den gjør ganske 

 ufarbare, og truer der med at bli en virkelig landeplage. Paa de Nord- 

 frisiske øer mangler den. I Danmark er den almindelig i klitterrænget 

 nord for Limfjorden, findes enkelte steder inde i landet, hist og her paa 

 ostkysten samt spredt og sjelden paa den sydlige vestk3'st, likeledes paa 

 Møens Klint og paa Skagens nordstrand. Gaar vi videre mot sydvest og 

 vest, finder vi den meget almindelig paa Hollands og Belgiens dyner og 

 kyster og videre „in Britain, very local, and only near the seacoasts 01 

 some of the eastern and southern counties of England" (Bp:nthaivi & Hooker: 

 Handbook of the British Flora, 191 2, pag. 389), saaledes f. eks. i York, 

 Norfolk, Suffolk, Sussex (Watson: Topographical Botany, 1883, pag. 361). 



Denned har vi vundet et grundlag for en videre betragtningsmaate av 

 åvn arts utbredelsesomraade og utbredelsesmaate. Øg der kan nok være 

 grund til med Hali.e at opkaste følgende spørsmaal: „da Dryas i kalk- 

 tufferna sakerligen är av västligt Ursprung, kan man fragå sig, om ej ocksa 

 HippopJiac kan ha inkonimit på samnia vag" (Sveriges geol. unders. Ars- 

 bok 8, 19^4, no. i, pag. 42). Nu, vi har i det foregaaende set Halles 

 anskuelse, der slutter sig temmelig nøie til Palmgrens, Anderssons og 

 Warmings (Acta Soc. pro Fauna et Flora Fennica, B. 36, 191 2, no. 3, pag. 32I, 

 eller i det hele en østlig og sydlig oprindelse. Selv fremhæver han ogsaa 

 den alternative karakter i følgende: „från Nordsjöns södra kusttrakter bor 

 arten ha kunnat sprida sig till norra Skandinavien lika latt utnied Norges 

 västkust som genom Sverige och kan i så fall fran Trondhjemstrakten over 

 fjallpassen ha inträngt till Issjölandet. En senare spridning efter isens bi- 

 partition ned for älvarna till Bottniska viken bör ha kunnat gå for sig 

 lättare an en vandring i motsatt riktning" (Sveriges geol. unders. Arsbok 8, 

 1914, no. I, pag. 42). Og videre indgaar i samme ramme fortsættelsen: 

 „det är niöjligt, att den fossila forekomsten på Gottland er en franiskjuten 

 utpost av denna sydliga invandringsström. Däremot är det ej bevisat, att 

 arten spritt sig vidare upp utefter kusten" (1. c. pag. 42). Samtidig gjor 

 ogsaa Halle opmerksom paa „att en positiv strandförskjutning allvarligt 

 maste hota artens bestand och i de fiesta fall utrota den" (1. c. pag. 43). 

 Og det er vel da i samklang med I Ialles hele betragtningsmaate naar han 



