IIJALMAK liKOCH, M.-N. Kl. 



træk; dette rent teoretiske ræsonnement vil med engang kaste et tvilsomt 

 skjær over den hypotese som opstiller de former som har det sterkeste 

 kalkpanser, som stanifornicMK- for hele gruppen. Derimot er det likesaa 

 klart at netop slike sterkt hepansrede dyr har ulikc større sandsynlighet for 

 at bevares som fossiler end dyr med et tyndt eller kanske helt chitinest 

 skelet Uten kalkinkrustationer; forsteningenes fylogenetiske bevisværdi blir 

 derfor betydelig svækket i det foreliggende tilfælde. Man er derfor nødt 

 til at søke efter bevisene ad andre veier, og der er da ingen tvil om, at 

 der er flere ting som taler mot end for teorien om at de cirripedier som 

 har det største antal piater i sit skelet, er de fylogenetisk ældste inden 

 hele gruppen. Det er tilstrækkelig at holde sig til de stilkete cirripedier 

 — Darwins familie Lepadidae — i dette tilfælde; der er ingen tvil om at 

 de i sin hele organisation er mere oprindelige end de øvrige fritlevende 

 former og danner utspringet for disse. 



I alle de tilfælder hvor det er lykkedes at studere de stilkete cirri- 

 pediers postembryonale utvikling helt ut, viser det sig at cyprislarven eller 

 puppestadiet, som det ogsaa nævnes, først danner fem chitinplater eller 

 »primordialplater«, som Darwin har kaldt dem, nemlig dorsalsidens uparrede 

 carina og paa sidene de parrede terga og scuta. Dette holder ogsaa stik i 

 slegter som Mitclla og Scalpelluni, hvor den voksne form har et skelet 

 bestaaende av mange flere piater. Disse chitinøse primordialplater er fylo- 

 genetisk av betydelig større interesse end Hoek og Gruvel synes at ha 

 været opmerksomme paa. De viser os, at cirripedienes stamformer har hat 

 fem chitinplater eller chitinfortykkelser i kappen før de utviklet sin nu- 

 værende evne til at utskille kraftige kalkplater; det tyder ogsaa utpræget 

 i retning av at de akcessoriske piater som ikke er chitinpræformert, er en 

 senere akkvisition. 



Vi kommer paa denne maate tilbake til Darwins hypotese, men med 

 det forbehold, at stamformen neppe vil tindes hverken blandt de nulevende 

 arter eller blandt de cirripedier som har efterlatt sig spor i forsteningene; 

 den har hat fem chitinplater paa capitulum, men neppe anden antydning av 

 de skeletplater man ellers finder paa capitulum og paa stilken hos mange av 

 cirripediene. Vi maa derfor forkaste teorien om at Mitclla er en stamform for 

 nutidens cirripedier, og kommer derved ogsaa til at inaatte foreta adskillige 

 ændringer i de fylogenetiske og systematiske linjer som er optrukket av 

 HoEK, Grqvel, Pilsbry og Annand ÅLE. Jeg skal her søke at gi et billede 

 av den opfatning som studiet av dr. Mortensens samlinger fører frem til; 

 disse samlinger synes at være mere systematisk indsamlet end de fleste 

 andre, og der er lagt en betydelig vegt netop paa de smaa former og 

 utviklingsstadier som synes at være borte i tidligere indsamlede materialer. 



