27 



l-'ra en Abe, der væsenliy har værel som Uylohalcs , kun lull opi'indeligere , med 

 mindre sa-rlig UUempede Forlemmer og med stærkere Uaglemmer, nedstammer Homo, der 

 har opgivet Klatring og vænnet sig til Gang paa Jorden. Naar Hylobates ved Lejlighed 

 gaar paa Jorden, plejer den at gaa oprejst paa |]aglemmerne og knn bruge Armene til al 

 holde Ligevægt. Væsenlig paa samme Maade'gaar Homo. — Ved den stadige Øveiso i at 

 bære Kroppen have Baglemmerne faaet en Styrke og Længde som hos ingen anden Ahe; 

 men de ere dog næsten formede som hos andre Siniiiner; kun Foden er bleven ejen- 

 dommelig. Tommellaaen modsættes ikke mere de andre Tæer, men holdes ind til dem; 

 den mister sin frie Uevægelighed, Ledlladen paa Cuneiforme primum for dens Mellemlods- 

 ben bliver Hadere; men den beholder sin Sværhed og ejendommelige brede Form, den 

 store Negl o. s. v. (»gsaa do andre Tæer holdes samlede; de spredes og bøjes ikke som 

 før, men holdes næsten i Uvirksomhed, undtagen for saa vidt som de tjene til Stolte; 

 selve Tæerne vantrives derfor noget og blive svage og korte , især de yderste ; deres 

 Mellemfodsben vantrives tildels ogsaa, og deres indbyrdes Ledforbindelscr vanslægte mere og 

 blive mere Hade; dog stoltes der saa meget paa den fremslaaende \derrand af øvre Ende 

 af 5le Mellemfodsben, at den svulmer op. Foden sælles mod Jorden paa en saadan Maade, 

 at del største Tryk falder paa Fodroden, især paa Astragalus og Calcaneus, og paa Fodens 

 Inderrand. Astragalm og Calcaneus voxe op lil lykke knoldformede Knogler, og Isle Taa 

 tiltager i Mæglighed. Trædepuden ved Tommeltaaens Grund voxer stærkt. — Forlemmel, 

 der ikke mere bruges som Bevægelsesredskab, tages i saa mangfoldig anden Tjeneste, al 

 det dog ikke misler sin Styrke; Ilaanden bruges som Gribe-Redskab mere end for og 

 øves i at udfore linere Arbejde; Fingrenes Bevægelighed lillager; i Uaandroden for- 

 svinder Os intermedium som særskilt Knogle. — De Egenskaber, der folge med Ikke- 

 Brug af Hvirvelraden som Bevægelsesredskab og med den oprejste Holdning, Svag- 

 heden af Byghvirvlernes Udvæxler o. s. v., o. s. v., ere hos Homo lydeligere end hos 

 andre Simiiner. Som Følge af den helt oprejste Stilling holdes Hovedet ikke frem foran 

 Halsen, men hviler mere i Ledskaalen paa Atlan, og J.edskaalen og Nakkeledknuderne 

 blive Hadere. For al Ojnene vedblivende kunne se lige fremad, bøjes Hovedel noget, saa 

 al Vinkelen mellem Halsen og Hovedets Axe bliver mindre ; derved trykkes Strube og Svælg 

 fremad mod Bagsiden af Underkjæbens Hage, der giver efter for Trykket, og Hagen skydes 



frem paa ejendommelig Vis. Hvad der har bragl Menneskets Forfædre lil at forlade 



Træerne og vove sig frem lil el for dem uvanl Liv paa Jorden, hvor de vare mere udsalte 

 for Farer af mange Slags, vides ikke. He have søgt al bøde paa deres Svaghed og IJvanl- 

 hed, al møde Farerne og skalle sig Livets Ophold ved al bruge deres Forsland. Følgen 

 har været en Udvikling af Hjernen, hvortil ingen anden Skabning viser Mage. Hos JJylo- 

 hates er Hjernen vel slor; den har udhvælvel Hjernekassen, men ellers ikke fremkaldt større 

 Ændringer i Hovedskallen end hos mange andre Aber. Hos Homo hvælves Hjernekassens 



4' 



