96 



{Peromelidæ.) 

 meget stor. Som Løber og Springer synes den mere end Peromehs at bruge særlig Bag- 

 lemmerne ; Forlemmerne erc blevne forholdsvis smaa, Baglemmerne stærkere, og Halen er 

 ogsaa ret anselig; 1ste Taa er endnu mere vantreven. 



Choeropus afviger fra Feromeles i en anden Retning end Macrotis. Den synes at 

 have opgivet at bruge Hænderne til Gravning; derimod har den endnu mere uddannet sig 

 som Lober i Lighed med Hovdyr og har faaet længere Lemmer. Af Fingrene ere de to 

 længste, 2den og 3dje, særlig tagne i Brug og ere blevne lange, 1ste og .5te ere helt for- 

 svundne, og ide er indskrænket til en lille Vantrivning, der er helt gjemt under Huden; 

 Kløerne paa 2den og 3dje Finger ere blevne ganske smaa, men hovagtige. Foden minder 

 mere om Peromeles; men 4de Taa har faaet fuldstændig Overmagt over 5te, der er stærkt 

 vantreven. Det ydre Ore er blevet stort. 



Peronielidæ. 



I) 4Ue Fiiigei- og Ste Taa veludviklede. 

 Peromeles, Macrotis. 

 II) 4d6 Finger og 5te Taa vantrevne. 

 Choeropus. 



Fhascolarctidæ. De oprindeligste Pliascolarctider have neppe været væsenlig 

 forskjellige fra de laveste Didelphyider undtagen i, at de have vænnet sig mere til Plante- 

 føde og ere blevne noget tillempede derefter. De have anvendt mere Kraft paa at tygge 

 Føden; de bredformede Kindtænder ere derfor blevne bredere; paa de øvre er Hælen bleven 

 dobbelt, men de tre yderste Spidser vantrives ; paa de nedre vantrives den forreste inderste 

 Spids; de forreste smalformede Kindtænder vantrives. De have brugt de forreste Fortænder 

 til at tage eller afbide Føden, og de ere derfor voxede; af de ovre Fortænder er især den 

 forreste bleven stor, men de to bageste af de oprindelige fem ere forsvundne ; af de nedre 

 er den forreste bleven meget stærk , meu de andre nedre Fortænder ere forsvundne , og 

 Hjørnetanden er vantreven. 



De kjendte Phascolarctider ere kun faa og indbyrdes vidt skilte , og der er ingen 

 af dem, der ikke i en eller anden Retning er særlig uddannet. 



Phascolarctus er den af Slægterne , der staar lavest i de fleste Henseender. Paa 

 de ovre bredformede Kindtænder spores endnu tydelig de oprindelige tre yderste Spidser, 

 og Kronens Knolde have endnu ikke helt mistet deres oprindelige kantede Form; men alle 

 de bredformede Kindtænder have faaet en meget betydelig Storrelse. p3 er anselig og 

 har væsenlig beholdt sin sammentrykte skarpkantede Form; men alle de forreste Forkind- 

 tænder, baade øvre og nedre, ere forsvundne. Den ovre Hjørnetand og de to bageste 

 af de tre øvre Fortænder findes endnu; men de ere temmelig vantrevne, og den forreste 

 øvre Fortand derimod er særlig stærk, og i Underkjæben ere Hjørnetanden og de bageste 

 Fortænder forsvimdne, fortrængte af den forreste Fortand. — Tyggemusklerne ere vel blevne 



