97 



særlig stærke, men have doj; ikke fremkaldt Fuldt saa store Forandringer i Hovedskallen 

 som hos nogle at de andre Phascolarclider. Masseter er voxet stærkest, men har dog ikke 

 taget Magten fra Ternporalis; den lun' frembragt en st;erk Knold ved sit Udspring forrest 

 ved Kindbuens (^irund og en anselig Crista masseterica paa Underkjæben , men har ikke 

 videre omformet Kindbnen. Mm. pterygoidei ere blevne stærke og have med deres Udspring 

 bragt Frc. entopierygoideus til at voxc og strække sig langt tilbage. Digaster{^.) har bragt 

 Prc. jugularis til al blive forholdsvis lang. Mave og Tarm ere ogsaa forholdsvis stærkt 

 tillempede efter Plantefode. — Bevægelserne i Underkjæbe-Leddet maa omtrent være de 

 sædvanlige ; baade Underkjæbens Condylus og Ledskaalen og dens Omgivelser ere omtrent 

 som sædvanlig. Derimod er der fremkommet en Egenhed i Underkjæbens Form bagtil : 

 Prc. angularis er ikke som sædvanlig bnjet indad, men rettet lige nedad, ganske som hos 

 Pldlander. — Prc. tympardcus fra Alu inagria er bleven stor og oppustet og har faaet en 

 egen sammentrykt Form, men har ellers beholdt sine oprindelige Egenskaber. — Ligesom 

 sine Stamfædre klatrer Phascolarctus ; men den har uddannet sig videre paa en egen Maade. 

 Den har opgivet at bruge Halen, som derfor er helt vantreven; derimod har den holdt 

 bedre fast med Hænder og Fodder. Haanden er bleven et bedre Gribe-Hedskab, idet 1ste og 

 2den Finger ere satte imod de andre. Fodens Bygning minder om de Didelphyider, der 

 ere bedst indrettede til Klatring; men 2den og 3dje Taa ere dog mere vantrevne end hos 

 nogen Didelphyide, og den forbenede Seneskive i Leddet mellem Fihida og Astragalus er storre. 



Thylacoleou^^) stammer sikkert fra planteædende eller altædende Phascolarctider, 

 hvis 'l'andsæt var udviklet i lignende Retning som hos Phascolarctus, om det end ikke var 

 blevet saa udpræget indrettet efter Plantefode; men dens Forfædre have igjen opgivet 

 Planteføde og igjen vænnet sig til at leve af Dyr; Thylucoleon selv er bleven et udpræget 

 Rovdyr. Ligesom hos planteædende Phascolarctider ere de forreste Fortænder blevne store, 

 og de andre l'ortænder, Iljornelænderne og de forreste Kindlænder ere vantrevne; men 

 de forreste Forta^ider have faaet mere Præg som Dolke end som Niptænger. p'Z nejes 

 ikke med at være som hos de andre lavere staaende Phascolarctider en veludviklet sammen- 

 trykt Tand med nogenlunde skarp Skjærekant , men er voxet op til at blive en mægtig 

 Tand med en Skjærekant som et Knivblad. De bredformede Kindtænder ere derimod van- 

 trevne ; kun enkelte af de forreste ere tilbage. — I Hovedskallens Form har den en ikke 

 ringe Lighed med Phascolarctus; men al den er udsprungen fra et lavere Trin, kan sees 

 af, at Prc. tympanicus fra Ala magna er mindre ejendommelig, at Underkjæbens Prc. angu- 

 laris liar den sædvanlige Form, al p 1 , p2 ere tilstede, o. s. v. (Dens Lemmer kjendes 

 kun meget ufuldstændig.) 



Noiotherhim^^) er mere end Phascolarctus tillempet efter Planteføde. Den ovre 

 Hjørnetand er forsvunden; ellers er Tændernes Tal som hos Phascolarctus; men paa de 

 øvre bredformede Kindlænder ere de oprindelige tre yderste Spidser forsvundne, og baade 



E Museo Lundil. 2. II. 13 



