123 



hos Marsupialia og Placentalia. Det er derfor saiulsynligl , at deii ogsaa liai- været fri luis ilc iiiileveiule 

 Pungdyrs Forfædre. 



*2) p. S8. Om Mniulaabningeii hos Pungdyrenes Unger: 

 Leche: Zur Charakteristik der extra-uterinen Entwicklung der Beutcllhierc; Biol. Fiiren. Foiliaiidl., Ud. II, 

 1890; p. 112— IG. 



*3) p. 88. Hos nulevende Pungdyr er der i del hojeste én Tand, iler virkelig, paa sædvanlig Maadc, 

 skil'tes, den 3dje Kindtand. Mælketanden, rf^J 3, er hos nogle veludviklet, hos andre vantreven, og hos andre 

 igjen mangler den, selv om dens Eftcrfolger, p 3, findes i Tandsættet, dp 3 er den af Tænderne, der tidligst 

 er dannet, og som hryder tidligst frem; men de Tænder, der staa foran den, og den 4de Kindtand bryde 

 frem kort efter. Naar dp 3 er veludviklet, kan det vare forholdsvis længe, inden den fortrænges af sin Efter- 

 følger; er dp 3 vantreven, eller mangler den, kan p3 derimod komme frem samtidig med og i Rad med de 

 Tænder, der staa foran den og bag den, som hos Thylacinus, Phascolarctus og Phascolomys. — Indtil for 

 kort Tid siden vidste man ikke, hvorvidt der hos Pungdyr kunde findes Spor af Forgjængere eller Efterfølgere 

 for andre Tænder end 3dje Kindtand. (Tauber, Naturhist. Tidsskr. , 3 K., Bd. 8, 1872—73, opgiver dog 

 at liave fundet en vantreven Forgjænger for 4de Kindtand hos Trichurns; men Iagttagelsen er ikke til- 

 stra'kkelig sikker.) Det laa derfor nær at tyde Pungdyrenes Tandsæt i Overensstemmelse med Forholdene 

 hos andre Patledxr; den sandsynligste Tydning var, at Pungdyrenes Linger paa Grund af den særlige Omhu, 

 hvormed de forsynes med Mælk, havde mistet Mælketandsættet, oftest med Undtagelse af en enkelt Tand; 

 lignende Tilfælde ere jo almindelige hos andre Pattedyr; der kunde fra Forholdene ved Tandskiftet heller 

 ikke henles noget Bevis for, at Pungdyrenes syv Kindtænder ikke svarede til de syv Kindtænder hos andre 

 oprindelige Pattedyr (Vidcnsk. Medd., 1882; p. 51). — Men nylig har Kiiken th a 1 (Anatom. Anzeiger, VI 

 Jahrg., 1891; p. 368; og: Das Gebiss von Didelphys; ibd.; p. (358— 66) set, at der hos Didelphys-Vnger 

 findes Anlæg til Efterfolgere for alle Tænder undtagen for dem, der i nærværende Afhandling kaldes p 2 

 (for denne Tand er det senere fundet af Leche, Morphol. Jahrb., Bd. 19, 1892; p. 522), øvre m2 og ovre 

 og nedre w 3, men at Anlægeno igjen forsvinde undtagen det, der bliver til p'i; og Kiikenlhal slutter deraf, 

 at alle de Tænder, der findes hos d e vo .vne Pungdyr, ere Mælketænder, undtagen ji 3 og 6te og 7de ovre 

 og 7de nedre Kindtand ( »i 2 , m 3 og mZ), og at alle Kindtænderne ere Forkindtænder undtagen 6te og 7de 

 ovre og 7de nedre. Kukenthal's Iagttagelse kan dog tydes paa anden Maade, i Overensstemmelse med, hvad 

 der tidligere viste sig som det sandsynligste. Det kan ikke godtgjores, at den uomtvistelige Mælketand, 

 dp3: egenlig staar i Rad med de omgivende Tænder, tværtimod; allerede hos en ganske lille Diddphys- 

 Unge, 1 Cm. lang, er dp3 langt videre udviklet end de omgivende Tænder: »Pråmolar 3 (o: dp 'i) ist 

 also in diesem jungen Stadium von allen Zahnanlagen bei weitem am vveitesten entwickelt und zeigt 

 sclion die erste Anlage des Ersatzzahnschmelzorganes , vvahrend die iibrigen (D: Tænder) kaum von der 

 Zahnleisle differenziert sind« (I. c. p. 662— 63); det ser netop ud, som om dp 'i hører til et tidligere Sæt end 

 de Tænder, der senere komme til at omgive den. Der er heller ikke noget, der tvinger til at tro, at jp 3 

 ikke horer til det Sæt, hvori den tager Plads, naar den har fortrængt dp3; havde Kiikenthal undersøgt, ikke 

 cu Art Didelphys, hos hvem dp 3 er særlig længe i Brug, men Thylacinus eller Phascolarctus, havde han 

 sikkert faaet Billeder frem, der vilde tyde paa, at p 3 netop laa i Rad med de blivende Tænder. At der er 

 fundet Anlæg til Efterfolgere for de Tænder, der staa i det blivende Sæt, er ikke Bevis for, at der ikke ogsaa, 

 pliylogenetisk , har været Forgjængere. At 5te og 6te Kindtand (m 1 og m 2) have vantrevne Efterfolgere, er 

 ikke Bevis for, at de ere Forkindtænder og ikke svare til 5te og 6te hos andre Pattedyr, men tyder kun paa, 

 at ogsaa Bagkindtænderne hos Pattedyrenes Forfædre have været skiftede. Det, der i det hele kan stadfæstes 

 ved Kiikenlhars Iagttagelse, er, at Pattedyrene stamme fra Hvirveldyr, der have haft flere Tandsæt, hvad man 

 iforvejen med Sikkerhed kunde sige; saa sandt Pattedyrene stamme fra lavere Hvirveldyr, have deres Forfædre 

 haft mangedobbelt Tandskifte (Leche, 1. c. p. 517, 534 etc., har baade hos Erinaceus og Didelphys fundet 

 Spor af liere Tandsæt). Forholdet hos Didelphys er snarest folgende: Mælketandsættet er forsvundet paa én 

 Tand nær; det blivende Sæt er det samme som hos andre Pattedyr; der lindes cndiui svage Levninger af et 

 tredje Tandsæt. 



**) p. 88. Den nyeste fuldstændige Oversigt over de nulevende Pungdyr har Oldfield Thomas 



16' 



