Slægter. Hos Emballonuræ, Slægterne Mosia, Emballonura, Coléura, Saccopteryx og 
Rhynchonycteris har Underkjæbens Hage væsenlig beholdt sin oprindelige Form. Hos 
Taphozoi, med den tertiære europæiske Vespertiliavus, Diclidurus "") og Taphozous, er 
Underkjæbens lage særlig omformet: Kjæbens Underrand har faaet en fremspringende 
Udvæxt omtrent under den bageste Forkindtand, og Forranden er ligesom lidt tudformet 
fremstaaende, 0.s.v. De nulevende Slægter af Emballonuræ ere kun forskjellige i Ube- 
tydeligheder, i mere eller mindre Opsvulmning af Næsehulen, i Pandens Form, 0. s. v. 
Af Taphozoi er Vespertiliavus den oprindeligste; den har endnu tre Forkindtænder, mens 
hverken de andre 7aphozow eller nogen af de nulevende ZÆmdballonuræ har mere end to; 
iøvrigt slutter den sig nøje til 7aphozous. 
Emballonuridæ ”). 
I) Mellemkjæben fuldstændig. Ingen Pre. postorbitalis.  Næsegangen bagtil ikke udvidet. Over- 
armens Hoved rundt; Tuberculum minus lille To Led i den Finger. Halen lang. 
Rhinopomatini: Rhinopoma 
IT) Mellemkjæben ufuldstændig. Pre. postorbitalis findes.  Næsegangen bagtil udvidet.  Over- 
armens Hoved sammentrykt; Tuberculum minus stor. Kun ét Led i Zden Finger. Halen kort. 
Emballonurint. 
a) Underkjæbens Hage sædvanlig. 
Emballonwræ: Mosia, Emballonura, Coléura, Saccopteryx, Rhynchonycteris. 
b) Underkjæben har en Udvæxst fra Underranden nær ved Hagen 
Taphozoi: Vespertiliavus, Diclidurus, Taphozous. 
Vespertilionidæ. Det væsenligste Mærke, der skiller Vespertilionider fra Rhi- 
nolophider, er Næsemusklernes Udvikling. Hos Rhinolophider og hos alle andre Flagermus 
undtagen Vespertilionider ender M. ocetpitifrontalis fortil temmelig ubestemt, kjødet eller 
som et tyndt Seneblad, og udbreder 'sig i Huden over Næseryggen eller Snudens Sider, 
hvorledes den end ellers nærmere er udformet. Hos Vespertilioniderne ender den samme 
Muskel fortil i en stærk Sene, der fæster sig paa Næsebrusken i Næseryggens Midtlinie 7”), 
Følger af Næsens og Overlæbens Bevægelighed vise sig i, at Mellemkjæbebenenes ind- 
byrdes Forbindelse opløses, og at Næsebenenes forreste Rand trænges tilbage. 
Endnu findes der hos Vespertilioniderne mange Minder om, at de ere udsprungne 
fra meget oprindelige Øhinolophider. Der findes mellem Vespertilioniderne Former, hvis 
Lemmeknogler, som Overarme og Laarben, i alt væsenligt have lige saa oprindeligt Præg 
som hos Rhinolophider, hvis Næsehule er lige såa sædvanlig formet, som den maa have 
været hos de oprindeligste Rhinolophider, hvis Tænder ere tilstede i det største Tal, der 
i det hele kjendes hos Flagermus, 0. s. v. 
Natalini, Slægterne Natalis, Thyroptera "%), Amorphochilus og Furia, ere de 
laveste af Vespertilioniderne. Overarmens Condylus ænternus er lige saa stærk og Ledfladen 
påa ØOverarmens nedre Ende lige saa bred og jevn som hos nogen RØhinolophide eller 
anden oprindelig Flagermus, og dybe Baandgruber findes ikke; ligeledes er Laarbenets 
nedre Ende endnu bred, Ledrullerne ikke smalle og ikke tæt sammenstillede. Mellemkjæ- 
