

55 
tended (as in other cases) to indicate their descent from the Plwyllostomidæ, but to show their position with 
regard to the whole suborder Mzcrochiroptera». 
Den største Anke, der kan rettes mod Dobson, er, at han ikke bedre har søgt at skjelne mellem 
mere og mindre oprindelige Egenskaber og derfor ikke har kunnet bruge Mærkerne til at udlede Afstam- 
ningen. Han har desuden altfor ofte holdt uvæsenlige Ligheder for Tegn paa Slægtskab; som Overgangs- 
former har han opstillet Former, der umulig kunne være det, Former, der ikke ere andet end Tillempninger 
i samme særlige Retning paa forskjelligt Grundlag, af forskjellige Afdelinger. Hans Forestilling om Af- 
stamning beror derfor paa Tilfældighed.  Vespertilionider og Emballonurider skulle være de oprindeligste 
kjendte Flagermus, Phyllostomatider, Rhinolophider og Pteropodider de højeste; 0. s.v. Plecotus og dens 
Slægtninge skulle gjøre Overgang fra Vespertilionider til Rhinolophider gjennem Megadermer; en Slags 
Overgang mellem Phyllostomatider og Pteropopider skal gjøres gjennem Glossophaga og Macroglossus; 0. s. v. 
Som Følge af sin urigtige Opfattelse af Flagermusene Stamtræ har Dobson ogsaa en temmelig bagvendt 
Forestilling om Grundene til deres Udbredelse over Jorden (Ann. Mag. 1875; p. 356—57). 
Dobson's vigtigste Forgjænger er Peters, der dels har givet en samlet kort Oversigt over 
Flagermusene (Monatsber. Akad. Wissensch. Berlin, 1865; p. 256—58), dels har skrevet en stor Mængde mere 
eller mindre foreløbige smaa Afhandlinger om enkelte Afdelinger (mest spredt i forskjellige Aargange af 
Monatsber. Akad. Berlin, fra 1856—82). Det er Peters, hvem man skylder en væsenlig Del af den Kund- 
skab, man nu har om Flagermus. Hans Opstilling af Familier 0.s.v. (Monatsber. 1865) er væsenlig følgende : 
Pteropi: Pteropus, Cynonycteris, Pterocyon, Gynopterus (Ptenochirus, Uronycteris), Megærops, 
Epomophorus (Hypsignathus), Macroglossus, Harpyia, Cephalotes, Notopteris. 
Megadermata: Rhinopoma, Megaderma (Livia), Nycteris, Nyctophilus (senere overført. til 
Vespertilionider). 
Rhinolophi: Rhinolophus, Phyllorhina, Coelops. 
Phyllostomata. 
Vampyri: Phyllostoma (Macrophyllum, Mimon, Tylostoma, Trachops), Vampyrus (Lophostoma, 
Schizostoma), Lonchorhina, Macrotus, Carollia. 
Glossophagæ: Glossophaga, Ischnoglossa, Anura, Monophyllus, Phyllonycteris. 
Stenodermata: Stenoderma (Dermanura, Pygoderma, Artibeus, Vampyrops), Chiroderma, Sturnira, 
Brachyphylla, Genturio. 
Desmodi: Desmodus, Diphylla. 
Mormopes: Mormops, Chilonycteris, Pteronotus. 
Brachyuræ: Mystacina, Noctilio, Taphozous, Emballonura (Saccopteryx), Diclidurus, Furia. 
Molossi: Dysopes (Molossus, Promops, Mormopterus, Nyctinomus), Chiromeles. 
Vespertiliones: Synotus, Plecotus, Histiotus, Otonycteris, Miniopterus, Vespertilio (Kerivoula, 
Natalus), Vesperugo, Vesperus, Murina, Harpyiocephalus, Nycticejus, Atalapha, 
Thyroptera, Antrozous. 
1 nogle Henseender stod Peters tilbage; for Dobson; men i Hovedsagen ser hans Fremstilling 
naturligere ud end Dobson's. Men Forskjellen mellem Peters og Dobson er temmelig tilfældig; til at skjelne 
Afdelingerne bruge begge væsenlig den samme Kreds af Mærker, mest hentede fra Ydre, Tænder og enkelte 
Dele af Hovedskallen, begge bruge Mærkerne omtrent paa samme Maade, og begge have væsenlig den samme 
Forestilling om Overgangsformer. 
26) p.25. For den her givne Oversigt over Flagermusenes indbyrdes Slægtskab gjelder ogsaa, 
hvad der er sagt i Anledning af Oversigten over Gnavere (E Museo Lundii, Bd. 1, 3dje Afhandl., 1887 (88); 
p. 161 Anm. 29). Især maa man huske paa, at Kjendetegnene for Afdelingerne ere søgte udelukkende blandt 
de Egenskaber, der maa have været at finde allerede hos de oprindeligste Former i Afdelingerne. 
27) p. 26. Om de oprindelige Former paa Pattedyrenes Tænder: 
H. Winge: Om Pattedyrenes Tandskifte især med Hensyn til Tændernes Former ; Vidensk. Medd. Naturhist. 
Foren. Kbhvn., 1882; p. 15—69, pl. III. 
