72 



føres gjennem Vandet i Egenskab af Svømrae-Redskab, bruges den nærmest som en Slags 

 Vinge; del største Tryk øves mod Haandens Forrand; Iste Finger voxer derfor mere end 

 de andre ; iovrigt kan Haandeu hos Sælerne være udformet paa forskjellig Maade. 



En Følge af den stadige Dykken ned og op er sikkert Hjernekassens Fladtrykning, 

 der bliver saa meget mere iøjnefaldende, som Hjernen naar en usædvanlig Størrelse. 

 Særlig Basioccipitale og bageste Kilebens Krop blive brede; den øverste Del af Pars 

 mastoidea kan ogsaa paa en egen Maade være udvidet og deltage i at danne Hjernekassens 

 Sidevæg. — I Hjernekassens Hund og Loft kan der fremkomme Hinde-Aabninger, uvist af 

 hvilken Grund. 



For ikke at l'aa Vand i Næsen have Sælerne anstrengt deres Næsemuskler for at 

 klemme Næseborene sammen og have faaet stor Øvelse i at lukke og aabne dem. Lugte- 

 Evnen er vedligeholdt; vel bliver Næsehulens bageste Del stærkt sammentrykt af de store 

 Øjne, og Næsens Concha superior vantrives; men Concha inferior faar en uhyre Størrelse, 

 noget, hvortil den viser Tilbøjelighed hos de fleste Arctoidei. — Øjet bliver meget stort, 

 som hos Dyr, der ere vante til at se om Natten, vel tildels fordi det bruges dybt i Vandet. 

 En Egenhed, der vist ogsaa staar i Forbindelse med Opholdet i Vand, er, at Taarekanalen 

 er vantreven og hikket, og at Taarebenet, der hos de fleste Hovdyr er meget uanseligt, er 

 forsvundet. — Den ydre Ørebrusk bruges ikke i Vandet og svinder ind; derimod have 

 Øremusklerne arbejdet paa og faaet Evne til at lukke den ydre Øreaabning. Trommebenel 

 der hos de laveste Sæler endnu er temmelig fladt og tyndvægget som hos mange Ursider, 

 bliver efterhaanden oppustet og tillige tykvægget og ejendommelig stenhaardt, mindende 

 om Hvaler; Øreknoglerne blive svære; Stapes bliver tyk og kan miste sin Hinde-Aabning ; 

 Feneslra rotunda bliver uhyre stort; o. s. v.; alt vist Følger af Ørets Brug under Vand. — 

 Læbernes Varbørster, der ogsaa gjøre Tjeneste i Vandetog tilskyndes til Væxt af Vandels 

 Modstand, blive usædvanlig stærke, og deres Folenerve, 2den Gren al' Trigeminus, voxer i 

 tilsvarende Grad og udvider Canalis infraorbitalis. 



Fordi det er ubekvemt at tygge Føden i Vandet, opgives Tygningen væsenlig, og 

 Tænderne bruges nærmest kun som Hedskaber til at gribe Hyttet. De bageste Kindtænder 

 vantrives noget og faa samme simple Form som Forkindtænderne. Baade Over og Under- 

 kjæben blive temmelig spinkle. Den forreste nedre Forland, der hos de Heste Hovdyr er 

 meget lille, forsvinder. Paa forskjellig Maade desuden kan Tandsættet vanslægte. 



I de væsenligste Henseender ere Otariidæ mere oprindelige end Pkocidæ. Foden er 

 mindre afvant med at fores frem i den oprindelige Stilling med Taaspidserue fremefter, 

 og Hæl-Leddet er derfor mindre ejendommelig udviklet; Ledforbindelsen mellem Tibia og 

 Astragalus er omtrent som hos de Heste andre Hovdyr, med tydelig Fure paa Astragalus, 

 o. s. v.. og Astragalus har ikke faaet nogen Hæl-Ldvæxt. 1ste og 5te Taa ere vel meget 



