87 



Overarm: fra Hovedets øverste Iland lil nederste Kami af ydre Ledrulle paa nedre Ende. 

 Radius: langs Inderranden. 



Mellemhaands- og Mcllemfodsben : fra Forranden af Ledfladen paa evre Ende lil nederste linde 

 ved Siden af Midtkammen. 



Bækken: fra forreste Rand af Hofteben lil bageste Rand af Sædeben. 



Laarben: fra Hovedets øverste Iland til nederste Iland af indre Ledk le. 



Tibia: langs Indersiden af øverste Iland lil nedre Ende forrest. 



5) p. 13. Om en stor Hovedskal af Felis onca i Museet i Buenos 4ires: 

 Hensel: Aldiandl. Akad. Wissensch. Berlin, 1872; p. 68. 



6| p. li. Canis virginianus regnede Huxley (On llie eranial and dental cbaracters of the Cl læ; 



Proceed. Zool. Soc. Lendon, 1880) lil Rævene, lil »microdonf Alopecoids wiih lobate jaws». Mivarl (M gr. 



ol' llie Canidæ, 1890; p. 85— 86) har set, at den utvivlsomt er en nærmere Slægtning af de sydamerikanske 

 Hunde, som Huxley regner til •Thooids*. 



7) p. 16. Om Slægtskabet mellem Icticyon og andre II le siger Scott: »Icticyon alone, ai g 



recenl dogs, shares with Temnocyon the character of llie trenchant talon on llie inferior sectorial. As this 

 character is a rare one, both in fossil and recent cynoids, we may, perhaps, expect tliat llie existing South 



American genus will prove lo be derived from the John Daj tyj (The Mammalia of the Deep River lieds; 



Transact. Arner. Philos. Soc, vol. XVII, (894; p. 7:1). Den miocæne norda rikanske Temnocyon (se især 



Hope: Terl. Vertebr., 1884, p. 902— 914, pi.) ligner Canis, i hverl Kald i Tænder og Hovedskal, saa meget, 



al den derefter neppe kan skjelnes som Slægt. Den er tillempet paa nogel lignende Maade s Canis 



alpmus o. s. v. Svagere eller stærkere Uddannelse i samme Retning er netop ikke sjelden hverken bland! 

 uddøde eller nulevende Hunde [Cephalogale, ('anis troglodytes, Lycaon etc.) og findes hos Former, der 

 utvivlsomt ikke ere nære Slægtninge, Temnocyon har ellers hverken i Tænder, i selve Underkjæben eller i 

 det øvrige af Hovedskallen nogen særlig Lighed med Icticyon. Icticyon har sikken sil Udspring Fra syd- 

 amerikanske ægte Cowis-Arter (som ogsaa sagl af Huxley: P. Z. S. 1880; p.2721; dens Slægtskab med dem 

 viser sig især i Formen af Underkjæbe og Halshvirvler. (Ilos Temnocyon kjendes Halshvirvlerne ikke.) 



8 ! p. 18 < )[m Farve-Ændringer hos Canis asaræ: 

 Hensel: Ahhandl. Akad. Wissensch. Berlin, 1872; p. SO. 



'•') p. 33. Af alle de nulevende ETrsits-Arter lindes Skeletter eller Hovedskaller i Zoologisk Museum. 

 Af U. ornatus lindes kun en Hovedskal; Skelettet er afbildet af B la in vil le: Ostéographie, Genre Ursus. 



1°) p. 38. Om Mangel af p2 hos Galictis barbara: 

 Hensel: Abhandl. Akad. Wissensch Berlin, 1872; p. 83. 



H) p. 39 og <i7. Om Forholdet mellem Marte* og Mustéla og mellem mere eller mindre oprinde- 

 lige Aller Mustéla: Vidensk. Medd. Naliirhisl. Foren, Klilivn., 1881; p. 17 — 20. (Del beror paa e 'igtig 



tydel Iagttagelse, naar det der er sagt, al Væslerne kun mindre frit kunne bevæge Lemmerne lil siderne; de 

 have netop meget fril bevægelige Lemmer.) 



lz ) p. 40. De fleste af Forskellighederne mellem Galictis barbara paa den ene Side og G . inteimedia 

 og G vittata paa den anden ere allerede nævnte af Neliring (se Anni. 21. Formlen hvad der ogsaa er ii.tsiiI 

 i nærværende Afhandling, linder han blandt andet følgende Forskjel: 



Hos G. barbara skal Pars mastoidea være smallere end hos de andre. Det gjelder ikke altid 



ganske; Formen af Purs mastoidea er meget afhængig af Nakkekammens Udvikling; bliver Nakkeka in 



stærk, indsnevres Pars mastoidea. Hos en gammel G. vittata med stærke Kamme er Pars mastoidea næsten 

 lige saa indeklemt og smal som hos G. barbara. 



